ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2020 року	Львів	Справа № 460/2305/19 пров. № 857/12147/19	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Іщук Л. П.,
суддів – Обрізка І. М., Онишкевича Т. В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення  Рівненського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2019 року, ухвалене головуючим суддею Друзенко Н. В. у м. Рівне, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинення певних дій,- 

                                                    В С Т А Н О В И В:

18 вересня 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 , в якому просив визнати протиправними дії відповідача щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку за період з 2016 року по 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби та зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку з період з 2016 року по            2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.
В обгрунтування позовних вимог зазначає, що він, як учасник бойових дій, має право на отримання грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки за період з 2016 року по 2017 рік, однак, станом на день прийняття наказу про виключення його зі списків особового складу відповідачем протиправно не проведено розрахунків щодо її виплати.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2019 року позов задоволено. 
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції не врахував тієї обставини, що додаткова відпустка, яку надають учасникам бойових дій, не належить до категорії щорічних, у разі її невикористання така не переноситься на наступний календарний рік, а тому підстави для отримання позивачем її грошової компенсації відсутні.
Позивач подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому її заперечує, покликається на законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просить залишити його без змін.
Оскільки апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, апеляційний суд відповідно до вимог пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України розглядає справу в порядку письмового провадження. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, проаналізувавши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення з таких підстав. 
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 Міністерства оборони України (Командуванні військ оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_1 ").
12 серпня 2015 року позивач був призваний на військову службу по мобілізації Рівненським ОМВК м. Рівне, яку і проходив у військовій частині НОМЕР_1 на посаді старшого офіцера відділу пропаганди управління по роботі з особовим складом.
11 серпня 2018 року наказом Міністра оборони України (по особовому складу) №266, підполковника ОСОБА_1 звільнено у запас згідно з підпунктом "а" (із закінченням строку контракту) відповідно до частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".
Наказом Командувача військ оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_1 " (по стройовій частині) №203 від 07 вересня 2017 року ОСОБА_1 був виключений зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.
29 серпня 2019 року позивач звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 із заявою про надання інформації щодо нарахування та виплати йому при звільненні з військової служби грошової компенсації за додаткову відпустку як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік.
Листом від 04 вересня 2019 року № 501/3177 військова частина НОМЕР_1 повідомила, що враховуючи те, що додаткову відпустку окремим категоріям ветеранів війни, визначену статтею 16-2 Закону України "Про відпустки", не може бути перенесено на інший період, виплату грошової компенсації за всі дні невикористаної такої відпустки законодавством не передбачено, підстав для надання позивачу довідки про невикористані дні такої додаткової відпустки та виплати грошової компенсації за дні невикористаної вказаної додаткової відпустки немає.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивач, як учасник бойових дій, не використав додаткові відпустки у 2016-2017 роках, він набув право на отримання їх грошової компенсації у зв`язку із звільненням зі служби.
Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Статтею 16-2 Закону України «Про відпустки» встановлено, що учасникам бойових дій, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Відповідно до пункту 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасникам бойових дій (статті 5, 6) надаються такі пільги, зокрема, у виді використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Згідно з пунктом 180 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 військовослужбовці мають право на відпустки. Надання військовослужбовцям відпусток та відкликання з них здійснюється відповідно до порядку, встановленого Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Статтею 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-XII (далі - Закон № 2011-XII) встановлено право військовослужбовців на відпустки, порядок надання військовослужбовцям відпусток та відкликання з них.
Згідно з частиною восьмою статті 10-1 Закону № 2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.
Відповідно до абзаців 2, 3 пункту чотирнадцятого статті 10-1 Закону № 2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічні основні відпустки та додаткові відпустки в рік звільнення надаються на строки, установлені пунктами 1 та 4 цієї статті.
У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Згідно з пунктом 17 статті 10-1 Закону № 2011-XII в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин.
Відповідно до пункту 18 статті 10-1 Закону № 2011-XII особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.
Надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється (пункт 19 статті 10-1 Закону №2011-XII).
В свою чергу визначення поняття особливого періоду наведене у Законі України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII та Законі України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року № 1932-XII.
Згідно з статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про оборону України» особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Беручи до уваги суб`єктний склад спірних правовідносин, зміст позовних вимог та підстави позову, а також правове регулювання правовідносин, з яких виник цей спір, є достатні підстави вважати, що ця справа відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду від 16 травня 2019 року за результатами розгляду зразкової справи № 620/4218/18, яке залишене без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року.
Зважаючи на положення статті 291 Кодексу адміністративного судочинства України, правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 21 серпня  2019 року у згаданій зразковій справі, є обов`язковими для судів при ухваленні рішень у типових справах.
Зокрема, вирішуючи спір (у справі № 620/4218/18) по суті, Велика Палата Верховного Суду вказала, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпустки, однак припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку набуто за період проходження військової служби, Законом № 2011-XII не встановлено. Припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо, проте обмеження щодо способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується вказаними нормами закону.
У разі невикористання додаткової соціальної відпустки протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.
З огляду на вищевикладене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач, як учасник бойових дій, не використав додаткові відпустки у 2016-2017 роках, а отже набув право на отримання грошової компенсації за таку невикористану додаткову відпустку у зв`язку із звільненням зі служби.
Враховуючи викладене, суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем протиправно не проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки з 2016 року по 2017 рік при звільненні його з військової служби, що свідчить про обгрунтованість позовних вимог та наявність підстав для їх задоволення.
За наведених обставин, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, що відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись статтями 311, 315, 316, 321, 322, 328 Кодексу адміністративного судочинства України,-             

                                                      П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.
Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2019 року у справі № 460/2305/19 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 291 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя	 	Л. П. Іщук 	
судді	 	І. М. Обрізко 	
 	 	Т. В. Онишкевич  	
Повне судове рішення складено 23 січня 2020 року.