Постанова                                    
Іменем України
 
12 лютого 2020 року
м. Київ
 
справа № 715/2734/18
провадження № 61-15358св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В.,        Курило В. П.,
 
учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця»,
відповідачі: Глибоцька селищна рада Глибоцького району Чернівецької області, ОСОБА_1 ,
третя особа - Головне управління Держгеокадастру у Чернівецькій області,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» до Глибоцької селищної ради Глибоцького району Чернівецької області, ОСОБА_1 , третя особа - Головне управління Держгеокадастру у Чернівецькій області, про визнання незаконним рішення селищної ради, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, скасування реєстрації права власності на земельну ділянку,
 
за касаційною скаргою Глибоцької селищної ради Глибоцького району Чернівецької області на постанову Чернівецького апеляційного суду від 09 липня 2019 року у складі колегії суддів: Владичана А. І., Литвинюк І. М., Перепелюк І. Б.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У грудні 2018 року Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» (далі - ПАТ «Укрзалізниця») звернулося до суду з указаним позовом та просило: визнати незаконним та скасувати рішення Глибоцької селищної ради Глибоцького району Чернівецької області  (далі - Глибоцька селищна рада) від 30 травня 2012 року № 163-16/12 «Про згоду на продаж земельної ділянки несільськогосподарського призначення по АДРЕСА_1 ; визнати недійсними державний акт на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером                                                                     № 7321055100:01:004:0159, виданого ОСОБА_1 , на підставі рішення Глибоцької селищної ради від 30 травня 2012 року № 163-16/12; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,12 га, що знаходиться по АДРЕСА_1 , від 26 червня 2012 року укладений між Глибоцькою селищною радою та ОСОБА_1 та скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку за кадастровим номером 7321055100:01:004:0159 у державному реєстрі прав; вирішити питання про розподіл судових витрат.
 
Обґрунтовуючи позовні вимоги, ПАТ «Укрзалізниця» посилалося на те, що під час проведення інвентаризації земель, які перебувають у постійному користуванні державного територіального галузевого об`єднання «Львівська залізниця» (далі - ДТГО «Львівська залізниця») виявлено, що в адміністративних межах Глибоцької селищної ради об`єднаної територіальної громади Чернівецької області земельна ділянка від 300 км + 013 м до 300 км + 052 м, частково, площею 0,0187 га, кадастровий номер 7321055100:01:004:0159, накладається на смугу відведення залізниці. Указану земельну ділянку несільськогосподарського призначення, площею 0,1200 га, на підставі рішення Глибоцької селищної ради від 30 травня 2012 року № 163-16/12 продано  ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу від 26 червня 2012 року. На її думку оскаржуване рішення сільською радою прийняте з перевищенням повноважень, порушенням норм земельного законодавства, порушує його права на користування спірною земельною ділянкою для обслуговування залізничного полотна. Також має бути визнаний недійсним укладений на підставі незаконного рішення ради договір купівлі-продажу земельної ділянки.
ОСОБА_1 позовні вимоги не визнав та просив відмовити у задоволенні позову через пропуск позивачем позовної давності.
Глибоцька селищна рада позовні вимоги також не визнала, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість. Зокрема, вказувала на те, що позивач не може вважатися користувачем спірної земельної ділянки, оскільки селищною радою правовстановлюючий документ на землю не видавався, право землекористування не реєструвалося, межі із селищною радою не погоджувалися. Земельна ділянка залізниці відводилася у постійне користування ще у 1949, 1959 роках, формування земельних ділянок не здійснювалося, таке формування не було проведено і під час розроблення технічної документації з інвентаризації земель, про що свідчить відсутність документації із землеустрою, яка є підставою для формування земельної ділянки у формі електронного документа. Вважає, що технічна документація із землеустрою, на яку посилається позивач, не може бути підставою для формування земельної ділянки, що належить відповідачу. Також селищна рада посилалася на пропуск позовної давності.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Глибоцький районний суд Чернівецької області рішенням від 04 квітня 2019 року у складі судді Цуренка В. А. відмовив в задоволенні позову. 
 
Мотивував рішення суд першої інстанції тим, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що частина земельної ділянки відповідача  ОСОБА_1  є частиною смуги відведення залізниці та не доведено розміру накладення чи перетину земельної ділянки відповідача із землями, які перебувають у користуванні ПАТ «Укрзалізниця».
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Чернівецький апеляційний суд постановою від 30 травня 2019 року рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 04 квітня 2019 року скасував та ухвалив нове рішення, яким позов задовольнив частково. Визнав незаконним та скасував рішення Глибоцької селищної ради від 30 травня 2012 року                         № 163-16/12 про згоду на продаж ОСОБА_1 земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будівель закладів побутового обслуговування в частині продажу ОСОБА_1 земельної ділянки площею      0,0187 га, яка накладається на земельну ділянку смуги відведення залізниці, що перебуває в користуванні ПАТ «Укрзалізниця» та розташована по АДРЕСА_1 . Визнав недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 26 червня         2012 року в частині, що накладається на земельну ділянку смуги відведення залізниці площею 0,0187 га, кадастровий номер 7321055100:01:004:0159, розташованої по АДРЕСА_1 , укладений між Глибоцькою селищною радою та         ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Глибоцького районного нотаріального округу Чернівецької області Кінащук Н. М., зареєстрований у реєстрі № 1435. Визнав недійсними державний акт від 30 липня 2012 року серії   ЯМ № 399910 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 7321055100:01:004:0159, виданий на ім`я ОСОБА_1 в частині посвідчення права власності на земельну ділянку площею 0,0187 га, яка накладається на земельну ділянку смуги відведення залізниці, що перебуває в користуванні ПАТ «Укрзалізниця» та розташована по АДРЕСА_1 . Скасував державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером 7321055100:01:004:0159, яка належать йому на підставі державного акта                  від 30 липня 2012 року серії ЯМ № 399910. Скасував запис у Поземельній книзі про відомості щодо земельної ділянки з кадастровим номером 7321055100:01:004:0159, яка належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі державного акта від 30 липня 2012 року серії ЯМ № 399910. Вирішив питання про розподіл судових витрат.
 
Мотивував судове рішення апеляційний суд тим, що безпідставними є висновки місцевого суду про те, що технічна документація є неналежним доказом, оскільки проведена без надання дозволу органу місцевого самоврядування, не погоджена та не затверджена в установленому законом порядку. Згідно з рішенням Глибоцької селищної ради від 29 квітня 2014 року № 320-36/14 ДТГО «Львівська залізниця» надано дозвіл на проведення інвентаризації земель в межах населеного пункту смт Глибока. Спірна частина земельної ділянки площею        0,0187 га належить до земель залізничного транспорту, яка не може передаватися у приватну власність. Тому Глибоцька селищна рада не мала законних повноважень розпоряджатися землями даної категорії. Наявність чи відсутність у регіональної філії «Львівська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» документів, що посвідчують право на користування земельною ділянкою, не змінює її правового статусу, який ґрунтується на визначеному законом юридичному факті належності до земель залізничного транспорту. При цьому суд виходив з того, що позивач дізнався про порушення свого права у грудні 2015 року - з моменту виготовлення ліцензованою спеціалізованою організацією Приватним підприємством «Ріга» (далі - ПП «Ріга») технічної документації спірної земельної ділянки. З позовом до суду ПАТ «Укрзалізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» звернулося 17 грудня 2018 року, тобто в межах трирічного строку, який слід обчислювати з грудня 2015 року, а тому позовна давність не пропущена.
 
Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи, позиції інших учасників справи
 
У серпні 2019 року Глибоцька селищна рада подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати постанову Чернівецького апеляційного суду від 09 липня 2019 року і залишити в силі рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області             від 04 квітня 2019 року.
 
Касаційна скарга Глибоцької селищної ради мотивована тим, що апеляційний суд не в повній мірі дослідив зібрані у справі докази, необґрунтовано не витребував від ПАТ «Укрзалізниця» та не дослідив оригінали «Плана границ полоси ж.д. отвода линии Адынката-Берехомет Львовськой ж.д. в административниых границах Глыбокского района Черновицкой области от км 300+013 м до км 300+052 м»,  «Плана границ полоси ж.д. отвода линии Черновцы Адынката  Львовськой ж.д. в административниых границах Глыбокского района Черновицкой области от км 0+000 до км  12+235», «Плана границ полоси ж.д. отвода участок Вадул-Сирет Черновцы, оригінал договору від 30 грудня 2013 року № Л/П 134382/НЮ, укладеного між ДТГО «Львівська залізниця» та розробником документації ПП «Ріга». Апеляційним судом не враховано, що при розроблені та виготовлені технічної документації ПП «Ріга» безпідставно збільшила розмір лінії відводу при цьому пославшись на нечинні норми, зокрема «Инструкцию о нормах и порядке отвода земель для железных  дорог и  использовании полосы отвода», затверджену Міністерством шляхів сполучення СРСР від 01 листопада 1955 року (далі - Інструкція 1955 року), яка з 30 січня 1963 року згідно з «Инструкции о нормах и порядке отвода земель для железных дорог и использовании полос отвода» (далі - Інструкція 1963 року) втратила чинність. Апеляційний суд безпідставно вважав, що позивачем не пропущено позовну давність, оскільки ПАТ «Українська залізниця» дізналася про порушення свого права 27 серпня 2013 року при складанні комісією (до складу якої увійшли п`ять представників позивача) акта обстеження земельних ділянок юридичних та фізичних осіб, які частково розташовані в межах смуги відведення ДТГО «Львівська залізниця» на території Глибоцької селищної ради. За результатами обстеження комісією було виявлено ряд проблемних питань, в тому числі, що стосується і спірної земельної ділянки та знаходження її частини в смузі відведення залізниці (вказані в зазначеному акті кілометри, які не відповідають дійсності, використані на основі наданих планів земельної ділянки смуги відведення ПП «Ріга»). Крім того, зазначила, що представниками позивача в аналогічних справах визнано той факт, що інвентаризація земель завершилася 25 листопада 2015 року, і саме з цього часу позивачу стало відомо про порушення його права. Вказані обставини встановлені Чернівецьким апеляційним судом у справах № № 715/1730/18, 715/1733/18 та підтверджуються звукозаписами судових засідань. Тобто, позивачем пропущено позовну давність навіть якщо її відліковувати з 25 листопада 2015 року, оскільки позов у цій справі пред`явлено 17 грудня 2018 року.
 
У жовтні 2019 року ПАТ «Укрзалізниця» подало відзив на касаційну скаргу, в якому просило залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, посилаючись на те, що це рішення є законним і обґрунтованим, апеляційним судом правильно застосовано норми матеріального та процесуального права відповідно до встановлених фактичних обставин справи, дано належну правову оцінку доказам, наданим сторонами. Апеляційний суд правильно виходив з того, що землекористування залізниці в межах смуги відведення, зокрема щодо ширини і розмірів встановлено «Планом границ полосы отвода линии Вадул-Сирет Черновцы», затвердженого та погоджено у 1949 році, який є належним доказом того, що ширина смуги відведення на ділянці з 300 + 013 м до 300 км + 052 м перегону складає 120 м, а земельна ділянка ОСОБА_1  частково входить у ширину смуги відведення залізниці і загальна площа перетину земельної ділянки в смузі відведення залізниці становить 0,0187 га. Зазначало, що технічна документація з інвентаризації земель виготовлена та погоджена відповідно до вимог законодавства після надання селищною радою дозволу на інвентаризацію та передана залізниці у грудні 2015 року після завершення інвентаризації 25 листопада 2015 року. Також вказувало на безпідставність посилання заявника на Інструкцію 1963 року як на таку, що передбачала зменшення ширини смуги відведення залізниці до 28 м, оскільки зазначена Інструкція 1963 року не передбачала обов`язковості зменшення ширини смуги відведення та внесення змін до існуючих планів смуги відведення, а визначала лише можливість (за необхідності) вносити такі зміни у випадку наявної об`єктивної потреби у цьому.
 
У жовтні 2019 року  Головне управління Держгеокадастру у Чернівецькій області подало пояснення на касаційну скаргу, в якому просило задовольнити касаційну скаргу, посилаючись на те, що внесення змін про власника земельної ділянки повинно проводитися органами державної реєстрації, а не органами Держгеокадастру.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 25 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
 
30 вересня 2019 року справа № 715/2734/18 надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 28 січня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи 
 
Апеляційним судом встановлено, що рішенням Глибоцької селищної ради               від 30 травня 2012 року №163-16/12 надано згоду на продаж                                       ОСОБА_1  земельної ділянки несільськогосподарського призначення площею 0,1200 га, розташовану по АДРЕСА_1 .
 
На підставі цього рішення 26 червня 2012 року між Глибоцькою селищною радою та  ОСОБА_1  укладено договір купівлі-продажу вказаної земельної ділянки за кадастровим номером 7321055100:01:004:0159, який посвідчений приватним нотаріусом Глибоцького районного нотаріального округу Чернівецької області Кінащук Н. М., зареєстрований у реєстрі № 1435.
 
27 липня 2012 року ОСОБА_1 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1200 га з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування будівель закладів побутового обслуговування.
 
Планом смуги відведення перегону Адинката-Берегомет Львівської залізниці в адміністративних межах Глибоцького району Чернівецької області 1959 року встановлено, що ширина смуги відведення на вказаній ділянці перегону складає 120 м від осі колії.
 
На замовлення ПАТ «Укрзалізниця» ПП «Ріга» проведено роботи з інвентаризації земель ДТГО «Львівська залізниця» в адміністративних межах Глибоцької селищної ради об`єднаної територіальної громади Чернівецької області, за наслідками яких було виявлено, що земельна ділянка площею 0,0187 га, яка входить до складу земельної ділянки, проданої ОСОБА_1 , розташована в смузі відведення залізниці від 300 км + 013 м до 300 км + 052 м і відносяться до земель транспорту.
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року                   № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
За таких обставин розгляд касаційної скарги Глибоцької селищної ради на постанову Чернівецького апеляційного суду від 09 липня 2019 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону            від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм  матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
 
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
 
Звертаючись до суду з позовом, ПАТ «Укрзалізниця» посилалось на те, що на час прийняття відповідачем оскаржуваного рішення, земельна ділянка належала до земель залізничного транспорту та перебувала у її користуванні. 
Відповідно до частини 1 статті 6 Закону України «Про залізничний транспорт» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин - передачі у власність спірної земельної ділянки) землі, що  надаються в користування для  потреб  залізничного транспорту, визначаються відповідно до Земельного кодексу України (далі - ЗК України) та  Закону  України «Про транспорт». До земель  залізничного транспорту належать землі смуг відведення залізниць під залізничним полотном та його облаштуванням, станціями з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв`язку, водопостачання, каналізації; під  захисними  та  укріплювальними насадженнями, службовими, культурно-побутовими будівлями та іншими спорудами, необхідними для забезпечення  роботи  залізничного транспорту. Для забезпечення  у межах смуги відведення нормальної експлуатації залізничних колій, ліній  електропостачання  та зв`язку,  інших  пристроїв  та  об`єктів  залізничного  транспорту загального користування,  а також у місцях, де є небезпека зсувів, обвалів, розмивів, селей,  снігозанесень  та  інших  небезпечних впливів, встановлюються охоронні зони. Охоронні зони  - ділянки   землі,   прилеглі   до земель залізничного  транспорту  загального  користування і необхідні для забезпечення збереження,  міцності та стійкості споруд,  пристроїв та інших об`єктів залізничного транспорту. Порядок встановлення  охоронних  зон,  їх  розміри  і   режим користування визначаються Кабінетом Міністрів України. 
 
Згідно з частиною 1 статті 11 Закону України «Про транспорт» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) землями транспорту визнаються землі, надані в користування підприємствам і організаціям транспорту згідно із ЗК України, для виконання покладених на них завдань щодо експлуатації, ремонту, вдосконалення і розвитку об`єктів транспорту.
 
Частиною 1 статті 23 Закону України «Про транспорт», яка кореспондується з положеннями статті 68 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що до земель залізничного транспорту належать землі, надані в користування підприємствам і організаціям залізничного транспорту відповідно до чинного законодавства України. До складу цих земель входять землі, які є смугою відведення залізниць, а саме землі, надані під залізничне полотно та його облаштування, станції з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв`язку, водопостачання, каналізації, захисні та укріплюючі насадження, службові, культурно-побутові приміщення та інші споруди, необхідні для забезпечення роботи залізничного транспорту.
 
За таких обставин наявність чи відсутність у землекористувача документів на користування земельною ділянкою не змінює її правового статусу, оскільки його вже визначено законом.
 
Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року в справі № 3-305гс15, у постановах Верховного Суду           від 01 лютого 2018 року в справі № 909/277/16, від 14 березня 2019 року в справі                № 918/1373/16.
 
Пунктом б частини 4 статті 83 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що до земель державної власності,  які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі  під  державними  залізницями,  об`єктами  державної власності повітряного і трубопровідного транспорту.
 
Враховуючи зазначене, Верховний Суд погоджується з висновком апеляційного суду про те, що частина земельної ділянки (площею 0,0187 га), яка відчужена сільською радою у власність ОСОБА_1 , входить до смуги відведення залізниці і відноситься до земель транспорту, а тому Глибоцька селищна рада не мала повноважень на розпорядження вказаною частиною земельної ділянки.
 
З огляду на наведене не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про неврахування апеляційним судом того, що  при розроблені та виготовлені технічної документації ПП «Ріга» безпідставно збільшила розмір лінії відводу, оскільки ці доводи спростовуються встановленими у справі обставинами, які апеляційний суд вважав доведеними, в той час як суд касаційної інстанції є судом права, а не факту і згідно з вимогами процесуального закону Верховний Суд не здійснює переоцінку доказів у зв`язку з тим, що це знаходиться поза межами його повноважень.
 
Разом з цим, вирішуючи спір, апеляційний суд не врахував наступного.
 
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
 
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). 
 
При цьому відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
 
Разом з тим, згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
 
Відповідачі в суді першої інстанції заявили клопотання про застосування позовної давності. 
 
Місцевим судом встановлено, що 27 серпня 2013 року спеціальною комісією був складений акт обстеження земельних ділянок юридичних або фізичних осіб, які частково розташовані в межах смуги відведення ДТГО «Львівська залізниця» на території Глибоцької селищної ради. До складу вказаної комісії, окрім представників Глибоцької селищної ради, входили також і представники ПАТ «Укрзалізниця», а саме: Начальник ВП «Чернівецька дистанційна колія» -            Назаров В. Ф.; в.о. головного інженера ВП «Чернівецька дистанційна колія» -     Пашняк Ю. Д .; заступник начальника ВП «Львівська дистанція захисних лісонасаджень» - Митранюк В. І.; начальник сектора майнових та земельних ресурсів дирекції - Проць Я. В.; інженер-землевпорядник ВП «Чернівецька дистанційна колія» - Мала Л. І. Отже в складі спільної комісії перебувало п`ять представників ПАТ «Укрзалізниця», які своїми особистими підписами скріпили складення даного акту та встановили факт наявності можливого порушення прав. За результатами обстеження комісією виявлено ряд проблемних питань. Зокрема, пункт 12 вказаного акта відноситься зазначена у позовній заяві прив`язка до кілометрового перегону, зокрема від 299 км + 420 м до 300 км + 140 м, права сторона за ходом кілометрів - автомобільна дорога (вулиця Залізнична), яка є дорогою обласного значення, з протилежної сторони дороги - громадська забудова: ТСОУ (ДОСААФ), магазини, автозаправка, частково стадіон, наявні державні акти, зокрема земельна ділянка ОСОБА_1 знаходиться в межі смуги відведення залізниці.
 
У зв`язку з цим, місцевий суд дійшов висновку про те, що 27 серпня 2013 року       ПАТ «Укрзалізниця» дізналася про своє порушене право.
 
Крім того, місцевий суд виходив з того, що позивачем визнається той факт, що інвентаризація завершилася 25 листопада 2015 року, а з цим позовом до суду позивач звернувся 17 грудня 2018 року, тобто з попуском позовної давності.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року в справі № 907/50/16 зазначено, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.
 
Вважаючи непропущеним строк звернення до суду з цим позовом, апеляційний суд виходив з того, що у грудні 2015 року ПП «Ріга» виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки ДТГО «Львівська залізниця» під існуючими об`єктами залізничного транспорту за напрямком Чернівці-Вадул Сирет в адміністративних межах Глибоцької селищної ради. За результатами проведення інвентаризації виявлено накладення земельної ділянки відповідача на смугу відведення залізниці. На думку суду, позивач дізнався про порушення свого права з моменту виготовлення ПП «Ріга» технічної документації спірної земельної ділянки. При цьому вважав, що висновки комісії за результатами обстеження ділянки не є належним доказом накладення частини земельної ділянки відповідача на смугу відведення залізниці.
 
Такі висновки апеляційного суду є передчасними та не спростовують доводи місцевого суду про те, що з 27 серпня 2013 року ПАТ «Укрзалізниця» дізналася (могла дізнатися) про своє порушене право, оскільки у пункті 12 акта від 27 серпня          2013 року, підписаного п`ятьма представниками позивача, встановлено накладення земельних ділянок на які видано державні акти на смугу відведення залізниці. У цій справі встановлено, що інвентаризація земель завершилася            25 листопада 2015 року, тобто з вказаного часу позивач міг дізнатися про своє порушене право. Крім того, апеляційний суд не надав жодної правової оцінки листам-запитам (додані до позовної заяви) ПАТ «Укрзалізниця» від 31 серпня  2018 року № Д 11-11-2/2051 та від 02 жовтня 2018 року № Д 11-11-2/2491, адресованих Глибоцькій селищній раді, в яких зазначено, що в процесі інвентаризації смуги відведення залізниці в межах Глибоцької селищної ради було виявлено ряд накладок земельних ділянок землекористувачів на смугу відведення залізниці, зокрема земельною ділянкою площею 0,12 га належною ОСОБА_1 
 
Також, апеляційним судом не встановлено точної дати виготовлення ПП «Ріга» технічної документації (до чи після 17 грудня 2015 року), що б додатково давало можливість дослідити початок відліку позовної давності.
 
Апеляційний суд на зазначене достатньої уваги не звернув, а вирішуючи спір, виходив лише з того, що позивачу про порушене право стало відомо тільки у грудні 2015 року.
 
Таким чином, суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив доводів відповідачів про пропуск позовної давності та не спростував висновків місцевого суду, якими встановлено пропуск позивачем строку на звернення до суду. 
 
Аналіз вищенаведених норм права щодо «інституту позовної давності» в сукупності з нормами ЦПК України, що обмежують повноваження касаційного суду в частині здійснення додаткової оцінки доказів та обставин, не дають Верховному Суду підстав та можливостей для самостійного визначення обставин дати початку перебігу позовної давності.
 
Крім цього, питання про визнання поважними причин пропуску позовної давності лежить у межах процесуальних повноважень судів попередніх інстанцій, а касаційний суд має право лише здійснити перевірку застосування судами правових норм Глави 19 ЦК України на предмет правильності такого застосування встановленим обставинам.
 
Згідно з пунктами 1, 2 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази або необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
 
Верховним Судом взято до уваги тривалий час розгляду судами вказаної справи, однак з метою дотримання принципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а також основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (частина третя статті 2 ЦПК України), суд дійшов висновку про передачу справи на новий розгляд до апеляційного суду для повного, всебічного та об`єктивного дослідження і встановлення фактичних обставин, що мають важливе значення для правильного вирішення справи.
 
Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального і процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Глибоцької селищної ради Глибоцького району Чернівецької області задовольнити частково. 
 
Постанову Чернівецького апеляційного суду від 09 липня 2019 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	                        М. Є. Червинська  	
Судді:	                        С. Ю. Бурлаков  	
 	                         А. Ю. Зайцев  	
 	                         Є. В. Коротенко                             В. П. Курило