Апеляційне провадження № 22-ц/824/1748/2020

ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 січня 2020 року                                                                          м. Київ
Унікальний номер справи 756/2137/19
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шахової О.В., суддів: Вербової І.М., Саліхова В.В. за участю секретаря судового засідання Пащенко О.П.
сторони справи:
позивач -                               ОСОБА_1 ,  
відповідачі:                           ОСОБА_2 ,
                                               ОСОБА_3 ,
                        розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником ОСОБА_4 ,
                        на рішення Оболонського районного суду міста Києва, ухваленого  23 вересня 2019 року в приміщенні судупід головуванням судді Луценка О.М.,-
 
В С Т А Н О В И В:
 
 У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди.
Свої вимоги обґрунтовувала тим, що при ознайомленні зі змістом заяви про кримінальне правопорушення за ст. 190 КК України від 07.08.2018 підписаної відповідачем ОСОБА_2 , яка була подана до Оболонського УП ГУ НП у м. Києві та заяви від 10.08.2018 підписаної ОСОБА_3 були виявлені неправдиві відомості а саме: громадянка України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом обману у 2012 році оформила матеріальну допомогу за доглядом за своєю мамою ОСОБА_5 ( приблизно 1928 року народження), що проживає в с. Морівськ, Козелецького району Чернігівської області та вже на протязі 5 років отримує цю допомогу, але з матір`ю дуже похилого віку не проживає та не доглядає її, але кошти продовжує отримувати. 
Вважала, що вказані відомості не відповідають дійсності, оскільки матеріальну допомогу по догляду за своєю матір`ю вона не оформлювала, а також такі кошти не отримувала та не отримує, що підтверджується листом №02-4214 від 10.12.2018, Козелецької районної державної адміністрації, відповідно до якого ОСОБА_1 на обліку у відділі адресних соціальних виплат не перебуває, ніяких видів державної допомоги не отримує. Внаслідок дій відповідачів щодо порушення її права на повагу до честі, гідності, їй було завдано моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, які вона зазнала після написаних заяв відповідачами. Просила стягнути моральну шкоду у розмірі 10 000 грн. - по 5000,00грн. з кожного відповідача.
Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 23 вересня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 через свого представника подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги, вказує, зокрема, що суд першої інстанції відмовив у задоволенні клопотання про ознайомлення сторони відповідачів та долучення до матеріалів справи адвокатського запиту № 961/1208/19 від 12.08.2019 та відповіді на нього № 365/С-21аз від 19.08.2019  з Яготинського ВП ГУ НП у Київській області щодо результатів розгляду та проведеної перевірки за заявами відповідачів.
Суд провів судове засідання, не вислухавши думку відповідачів особисто, оскільки обов`язок доказування про поширення саме достовірної інформації в такій категорії справ покладається на відповідачів.
Суд помилково вважав поширену в заявах відповідачів інформацію оціночним судженням. 
Вважала судове рішення, ухвалене у вказаній справі невідповідним Постанові Пленуму ВСУ № 1 від 27.02.2009.
Суд невірно трактував положення статті 40 Конституції України.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідачів - ОСОБА_6 заперечує проти доводів апеляційної скарги, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
Зазначає, що відповідачі реалізували своє право на звернення відповідно до ст. 40 Конституції України та ЗУ «Про звернення громадян», а тому викладені відомості та обставини у заяві не можна вважати поширенням відомостей, які порочать честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 .
Вважає твердження позивача про поширення інформації працівниками поліції, держслужбовцями сільської ради та певними особами родинного кола абсурдними, оскільки службові особи виконували безпосередньо свої службові обов`язки, а не поширювали інформацію.
Вказує, що відповідачі, коли їм стало відомо про обставини, які сторона позивача оспорює, вважали, що останньою вчиняється злочин, передбачений ст. 190 КК України, у них виник громадянський обов`язок звернутися до правоохоронних органів для перевірки та встановлення цих фактів. Крім того, при звернення до правоохоронних органів відповідачами зазначалося, що зі ст.ст. 383, 384 КК України вони ознайомлені і з моменту подання таких заяв до часу розгляду цивільного позову ОСОБА_1   в суді до кримінальної відповідальності не притягувалися.
В  судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідачів ОСОБА_6 заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив рішення  суду першої інстанції залишити без змін.
Позивач ОСОБА_1 та її представник  в судове засідання не з`явилися. Про розгляд справи повідомлені належно, проте про причини неявки суд не повідомили. 
Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає  розгляду справи.
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що відсутні докази поширення недостовірної інформації, таку інформацію суд вважав оціночним судженням. Також вказував на те, що відповідачі реалізували своє право на звернення, передбачене ст. 40 Конституції України.
Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, вважає його законним та обґрунтованим, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, відповідач ОСОБА_2 звернувся до Оболонського УП ГУ НП із заявою від 07.08.2018, про кримінальне правопорушення за ст. 190 КК України в якій зазначає, що громадянка України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , шляхом обману у 2012 році оформила матеріальну допомогу за доглядом за своєю мамою ОСОБА_5 (приблизно 1928 року народження), що проживає в с. Морівськ, Козелецького району, Чернігівської області та вже на протязі 5 років отримує цю допомогу, але з матір`ю дуже похилого віку не проживає та не доглядає її, але кошти продовжує отримувати.
Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 звернувся до Оболонського УП ГУ НП із заявою від 10.08.2018, про кримінальне правопорушення за ст. 190 КК України в якій зазначає, що громадянка України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , шляхом обману у 2012 році оформила матеріальну допомогу за доглядом за своєю мамою ОСОБА_5 (приблизно 1928 року народження), що проживає в с. Морівськ, Козелецького району, Чернігівської області та вже на протязі 5 років отримує цю допомогу, але з матір`ю дуже похилого віку не проживає та не доглядає її, але кошти продовжує отримувати.
 Як вбачається зі змісту заяви про кримінальне правопорушення за ст. 190 КК України від 07.08.2018 підписаної відповідачем ОСОБА_2 , яка була подана до Оболонського УП ГУ НП у м. Києві та заяви від 10.08.2018 підписаної ОСОБА_3 були виявлені неправдиві відомості а саме: громадянка України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , шляхом обману у 2012 році оформила матеріальну допомогу за доглядом за своєю мамою ОСОБА_5 (приблизно 1928 року народження), що проживає в с. Морівськ, Козелецького району, Чернігівської області та вже на протязі 5 років отримує цю допомогу, але з матір`ю дуже похилого віку не проживає та не доглядає її, але кошти продовжує отримувати (а.с. 23-24).
Відповідно до листа №02-4214 від 10.12.2018, Козелецької районної державної адміністрації, ОСОБА_1 на обліку у відділі адресних соціальних виплат не перебуває, ніяких видів державної допомоги не отримує (а.с.22).
Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності та ніхто не може бути підданий такому поводженню, що принижує його гідність. (ст. 3, 28, 68).
Разом із цим, статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань.
Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.
Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.
Ураховуючи викладене та беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу з іншого боку.
Відповідно до частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.
За положеннями ст. 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканість своєї ділової репутації, а також право на звернення до суду з позовом про захист її гідності, честі та ділової репутації.
Згідно з п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.
Європейський суд з прав людини, практика якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейський суд з прав людини» є джерелом права в Україні, неодноразово наголошував, зокрема у рішенні від 28 березня 2013 року у справі «Нова газета» та Бородянський проти Росії», що втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підставі закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки.
Європейський суд з прав людини також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене, та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: факти, що вважаються загальновідомими; підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; посилання на незалежне дослідження.
Таким чином, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав.
Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.
Отже, відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Суду слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини від 07 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії»).
Таким чином, суд вважає висновок суду першої інстанції про те, що інформація, зазначена відповідачами при зверненні до правоохоронних органів є оціночним судженням, оскільки така не містить конкретної інформації, а є вираженням суб`єктивної думки відповідачів, їх припущеннями.
Стосовно доводів апеляційної скарги в частині відмови у задоволенні клопотання про ознайомлення сторони відповідачів та долучення до матеріалів справи адвокатського запиту № 961/1208/19 від 12.08.2019 та відповіді на нього № 365/С-21аз від 19.08.2019  з Яготинського ВП ГУ НП у Київській області щодо результатів розгляду та проведеної перевірки за заявами відповідачів то суд апеляційної інстанції до них відноситься критично, оскільки відповідачі звернулися до правоохоронних органів із заявами в порядку ст. 40 Конституції України.
Згідно статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Тлумачення статті 40 Конституції України свідчить, що у випадку, коли особа звертається до органів державної влади, органів місцевого самоврядування із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.
Аналогічне роз`яснення висловлено і Верховним Судом України (абзац 2 пункту 16 постанови Пленуму № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»).
Згідно з рішенням Конституційного Суду від 10 квітня 2003 року звернення до правоохоронного органу про порушення прав особи не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію. Хоча Конституційний Суд дійшов такого висновку у контексті тлумачення положень Цивільного кодексу 1963 року (стаття 7), який втратив чинність до того, як відбулися оскаржувані події, заявник міг обґрунтовано сподіватися, що цей висновок так само буде застосовний і до «нового» Цивільного кодексу 2003 року. Така правова позиція підтверджується постановою Пленуму Верховного Суду від 27 лютого 2009 року (SIRYK v. UKRAINE, N 6428/07, § 37, ЄСПЛ, від 31 березня 2011 року).
Оскільки подання відповідачами заяви до правоохоронних органів з метою перевірки компетентними органами незаконної, на їх думку, діяльності позивача свідчить про реалізацію цими особами свого конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не є поширенням недостовірної інформації, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про відсутність підстав для задоволення позову.
Вказаний висновок кореспондується з висновком Верховного Суду у постанові колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 грудня 2018 року  справі № 523/4380/15-ц.
Таким чином, доводи апеляційної скарги в цій частині підлягають відхиленню.
Частиною 1 ст. 1 Закону України «Про звернення громадян» громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.
Звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.
Доводи апеляційної скарги про те, що поширена, на думку позивача,  негативна інформація про неї була розповсюджена працівниками поліції, державними службовцями сільської ради та певними особами родинного кола, є безпідставними, оскільки працівники правоохоронних органів та державні службовці сільської ради виконували свої безпосередньо службові обов`язки.
Поширення інформації - це доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб.
Під поширенням інформації розуміють: оприлюднення її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі;
вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів; розповсюдження серед людей листівок.
Повідомлення інформації лише особі, якої вона стосується, не є її поширенням. Також не є поширенням інформації викладення відомостей у листах, заявах, скаргах до правоохоронного органу особою, на думку якої порушено її право.
Таким чином, доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надано належну оцінку.
Під час установлення зазначених фактів судом першої інстанції не було порушено норм процесуального права, рішення суду відповідає вимогам матеріального права та встановленим обставинам справи.
При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.
Враховуючи, те що апеляційна скарга залишається без задоволення, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат, здійсненого судом першої інстанції. Судовий збір за подання апеляційної скарги слід покласти на особу, яка подала апеляційну скаргу. Іншими учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у апеляційному суді.
Відповідно до  ст.375 ЦПК України,  суд апеляційної інстанції залишає   апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного та керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником ОСОБА_4 , відхилити.
Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 23 вересня 2019 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 16 січня 2020 року.
Суддя-доповідач      
Судді: