Справа № 363/4519/18                                                      Головуючий 1 інстанція- Рудюк О.Д.
Провадження № 22-ц/824/3026/2020                                Доповідач апеляційна інстанції- Савченко С.І.

 

П О С Т А Н О В А

іменем     України
 
28 лютого 2020 року                                                                                     м.Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Савченка С.І., суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 04 листопада 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1  про стягнення боргу за кредитним договором,-
 
в с т а н о в и в:
 
У листопаді 2018 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувсядо суду із вказаним позовом,який мотивував тим, що 01 квітня 2015 року між банком і відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір про надання банківських послуг, який включає анкету-заяву позичальника, «Умови та правила надання банківських послуг», «Правила користування платіжною карткою», а також «Тарифи банку». Згідно вказаного договору банк надав відповідачу кредит на споживчі цілі у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 600 грн. із сплатою 36 % річних на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, а відповідач зобов`язався повернути отриманий кредит та сплатити проценти за його користування.
Вказував, що за умовами кредитного договору позичальник мав своєчасно повертати кредит та проценти платежами, однак не виконує цих обов`язків, має прострочену заборгованість, яка станом на 18 жовтня 2018 року становить 14759,06 грн., з яких тіло кредиту - 1926,04 грн., проценти - 921,67 грн., пеня - 10732,35 грн. та штраф: фіксована частина - 500 грн., процентна складова - 679 грн. Посилаючись на ст.ст.1050, 1054 ЦК України та умови кредитного договору, просив стягнути із відповідача на користь банку заборгованість за кредитом у розмірі 14759,06 грн. та судові витрати.
Рішенням Вишгородського районного суду Київської від 04 листопада 2019 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із судовим рішенням, АТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким задоволити вимоги банку в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду  обставинам справи, порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права. Скарга мотивована тим, що суд прийшов до помилкового висновку про відсутність доказів укладення між сторонами кредитного договору, хоча банк надав на підтвердження цього відповідні докази, а саме: копію анкети-заяви відповідача, розрахунок
                                                                        -  2  -
боргу, умови та правила надання банківських послуг, тарифи та інші докази, які відповідачем не спростовані.  Суд не врахував, що сторони досягли згоди щодо змісту та форми договору про надання банківських послуг, який є договором приєднання (ст.634 ЦК України), і виконували його, а відтак договір є укладеним між сторонами згідно ст.629 ЦК України і є обов`язковим для виконання його сторонами. Вважає, що суд порушив норми процесуального права щодо рівності сторін перед законом і судом, змагальності та диспозитивності, оскільки відповідачем, який до суду не з`явився і відзиву не надав, не спростовані надані банком докази щодо укладення кредитного договору. Суд дав оцінки постанові НБУ № 705, згідно якої документи за операціями з використанням електронних платіжних засобів, в тому числі вписка порахунку, мають статус первинного документа та можуть бути використані під час урегулювання спірних питань. При вирішенні спору судом не врахована судова практика, зокрема постанови Верховного Суду від 28 березня 2019 року у справі № 428/2873/17 та від 08 липня 2019 року у справі № 923/760/18, згідно яких неознайомлення та непідписання позичальником Умов та Правил надання банківських послуг не може бути підставою для визнання неукладеними кредитних правовідносин. 
Направлене відповідачу ОСОБА_1 судове повідомлення ізкопією ухвали апеляційного суду про відкриття провадження і копією апеляційної скарги повернулося із відміткою пошти, що особа за даною адресою не знаходиться, що у свою чергу відповідно до п.3 ч.8 ст.128 ЦПК України вважається врученням судової повістки.
Згідно ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Оскільки в даній справі ціна позову становить 14759,06 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без проведення судового засідання, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав. 
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.
Судом встановлено, що 01 квітня 2015 року відповідач ОСОБА_1 з метою
                                                                        -  3  -
отримання банківських послуг звернувся до АТ КБ «Приватбанк», заповнив і підписав анкету-заяву, на підставі якої банк надав відповідачу грошові кошти на споживчі цілі у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 600 грн., який пізніше був збільшений до 2100 грн., що стверджується копією анкети-заяви (а.с.5), копією паспорта (а.с.22), розрахунком боргу (а.с.4).
Відповідач ОСОБА_1 користувався кредитними коштами та здійснював нерегулярне погашення кредиту, що стверджується наданим банком розрахунком. 
Однак, погашення відповідачем кредиту відбувалося не в повному обсязі, останнє погашення кредиту відбулося 16 грудня 2016 року на суму 200 грн. після чого оплати не проводилися, хоча відповідач продовжував використовувати кредитні кошти із збільшеним лімітом. Внаслідок чого, станом на 18 жовтня 2018 року у відповідача утворилася прострочена заборгованість за тілом кредиту у розмірі 1926,04 грн., що підтверджується розрахунком.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки недоведеністю факту укладання між сторонами кредитного договору. При цьому суд виходив із того, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці умови та правила надання банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про розмір кредиту та процентів, сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення заборгованості, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена для укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують факт укладання кредитного договору.
Також суд керувався недоведеністю факту отримання відповідачем кредитних коштів, у зв`язку із ненаданням банком до суду первісних виписок по рахунку за даним договором.
Проте, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками, оскільки вони не грунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.
Вирішуючи спір, суд дав невірну оцінку наявним у справі доказам щодо наявності між сторонами кредитних правовідносин.
На підтвердження своїх вимог банк надав до суду копію анкети-заяви відповідача ОСОБА_1 , яка підписана відповідачем 01 квітня 2015 року і містить докладну інформацію щодо особи позичальника, зокрема дату його народження, індивідуальний податковий номер, серію, номер паспорта і дату його видачі, адресу проживання, номер мобільного телефону та номер робочого телефону, сімейний стан та інші.
Відомості в анкеті-заяві повністю відповідають наданій банком копії паспорта відповідача.
Також, банк надав розрахунок боргу, який містить детальну інформацію про рух коштів по кредитній картці і підтверджує факт користування позичальником кредитними коштами, в тому числі нерегулярне внесення коштів на погашення кредиту. Із наведеного розрахунку вбачається, що відповідач здійснював погашення кредиту у розмірі від 110 грн. до 594 грн.
Вказані документи належним чином посвідчені і не спростовані відповідачем. Будь-яких доказів про те, що банк подав недостовірні документи матеріали справи не містять.
За таких обставин, відхиливши надані позивачем докази, які у їх сукупності є належними, допустимими та достатніми на підтвердження вимог, за відсутності заперечень відповідача проти них, суд дав їм неналежну оцінку та порушив принцип змагальності, передбачений ч.3 ст.2 ЦПК України.
На думку колегії суддів допущене судом порушення норм процесуального права призвело до обмеження прав позивача на справедливий суд, передбачених ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка є частиною національного
                                                                        -  4  -
законодавства і згідно ч.1 якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Окрім того, з огляду на висновки суду про недоведеність вимог, позивач додав до апеляційної скарги виписку по карткових рахунка відповідача ОСОБА_1 № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 , де чітко відображені як розмір коштів, які використовував відповідач, так і місце їх зняття чи розрахунку, зокрема термінали та банкомати із зазначенням населених пунктів та адрес приміщень (споруд), де вони розташовані  (а.с.89-91).
Отже, наведені докази у своїй сукупності та взаємозв`язку є належними, допустимими, достовірними та достатніми у розумінні ст.ст.77-80 ЦПК України, і підтверджують факт звернення відповідачки до банку, отримання нею кредитних коштів та виникнення між сторонами кредитних правовідносин і спростовують висновки суду про недоведеність даних обставин.
Зазначені вище порушення, які допустив суд першої інстанції, призвели до неправильного вирішення спору.
Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не грунтується на матеріалах справи та вимогах закону і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.
Вирішуючи спір в межах заявлених вимог, колегія суддів вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.
Судом встановлено, що 01 квітня 2015 рокувідповідач ОСОБА_1 з метою отримання банківських послуг звернувся до АТ КБ «Приватбанк» та заповнив і підписав анкету-заяву, на підставі якої банк надав відповідачу грошові кошти на споживчі цілі у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 600 грн., який пізніше був збільшенй до 2100 грн., що стверджується копією анкети-заяви та копією паспорта.
Отже, між сторонами виникли права і обов`язки, які грунтуються на кредитних правовідносинах, врегульованих параграфом 2 глави 71 ЦК України «Кредит».
Також, судом встановлено, що відповідач користувалася кредитними коштами і здійснював періодичне погашення кредиту на в розмірі від 110 грн. до 594,87 грн. Останнє погашення кредиту відбулося 16 грудня 2016 року на суму 200 грн., після чого оплати відсутні, що стверджується наданим банком розрахунком.
Строк дії картки встановлено до березня 2019 року (а.с.92).
За положеннями ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася.
            Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або 
                                                                        -  5  -
виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.
Оскільки позичальник  ОСОБА_1 скористався отриманими кредитними коштами для своїх потреб іне повернув їх в повному обсязі, то суд згідно вимог закону стягує із відповідача на користь банку борг за тілом кредиту у розмірі 1926,04 грн., який виник станом на 18 жовтня 2018 року.
Вимоги банку про стягнення із відповідача процентів - 921,67 грн., пені - 10732,35 грн. та штрафів: фіксована частина - 500 грн., процентна складова - 679 грн. не підлягають до задоволення з наступних підстав.
Так, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.626 ЦК України).
Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України).
За змістом ст.10561 ЦК України (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Як вище вказувалося в матеріалах справи наявна анкета-заява, на підставі якої відповідач отримав грошові кошти і яка не містить відомостей про розмір процентів за користування грошовими коштами, що вказує на відсутність між сторонами домовленості про їх розмір, що у свою чергу свідчить про безпідставність застосування банком у розрахунку процентів за користування коштами у розмірі 36 % річних.
Крім того, у анкеті-заяві, підписаній сторонами, відсутні умови про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, що свідчить про недотримання вимогч.1 ст.547 ЦК України про укладення у письмовій формі правочину щодо забезпечення виконання зобов`язання.
За таких обставин з огляду на відсутність домовленості між сторонами щодо умов та розміру сплати процентів та неустойки (штрафу, пені), вимоги банку в цій частині не грунтуються на законі і задоволенню не підлягають.
Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, яка міститься у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до громадянина про стягнення боргу за кредитним договором від 18 лютого 2011 року, де Велика Палата, скасовуючи рішення судів в частині стягнення процентів та пені і ухвалюючи нове рішення про відмову в позові в цій частині, вказала, що відсутність в
                                                                        -  6  -
анкеті-заяві домовленості про сплату процентів і неустойки не дає підстав вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що відмова у стягненні процентів суперечить положенням ч.1 ст.1048, ст.1054 ЦК України, які передбачають  сплату процентів за користування грошовими коштами, недоречні, оскільки предметом спору у справі є стягнення процентів, які як вважає позивач, встановлені договором. Водночас вимог про стягнення процентів за користування коштами, встановлених законом, позивачем не заявлялося. 
До таких же висновків прийшла Велика Палата у наведеній вище постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, де відмовляючи ПриватБанку у позові про стягнення процентів зазначила, що вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема ст.1048 ЦК України позивач не пред`явив. 
Колегія суддів відхиляє з викладених вище підстав доводи апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» про те, що сторони у потрібній формі досягли згоди щодо змісту договору про надання банківських послуг, який включає заяву позичальника, «Умови та правила надання банківських послуг», «Тарифи банку», в тому числі досягли згоди щодо розміру процентів і неустойки, як такі, що не грунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.
Посилання ПриватБанку на те, що конкретні умови кредитування, в тому числі розмір процентів, визначаються Умовами та правилами надання банківських послуг безпідставні, оскільки зазначені Умови не містять підпису відповідачки. Доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме з цими Умовами ознайомилася, погодилася і мала на увазі відповідачка, підписуючи анкету-заяву, банком не надано, а відтак підстави брати їх до уваги відсутні.
Саме така правова позиція сформована у ряді постанов Верховного Суду України, зокрема: від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15; від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16; від 22 березня 2017 року у справі № 6-2320цс16, де вказано про те, що Умови та правила надання банківських послуг, які не містять підпису позичальника, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору.
Аналогічна позиція викладена у вказаній вище постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, де Велика Палата, зазначила, що витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які наявні в матеріалах справи, не містять підпису відповідачки, а тому їх не можна розцінювати як складову частину спірного кредитного договору, укладеного між сторонами 18 лютого 2011 року шляхом підписання заяви-анкети, в частині права банку здійснювати нарахування процентів.
Це ж стосується доводів скарги про те, що розмір неустойки (пеня, штраф) визначається Умовами та правилами надання банківських послуг.
Згідно ч.1 ст.546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися в тому числі неустойкою (штрафом, пенею).
Згідно ч.1 ст.547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі.
За змістом ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі,
                                                                        -  7  -
якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Як вже зазначалося, Умови не містять підпису позичальника, а відтак їх не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору та відповідною письмовою угодою сторін про встановлення такого виду забезпечення виконання зобов`язання як неустойка (пеня, штраф), що відповідає наведеним вище правовим позиціям Верховного Суду.
Посилання скаржника на необхідність врахування судової практики Верховного Суду у постановах: від 28 березня 2019 року у справі № 428/2873/17 та від 08 липня 2019 року у справі № 923/760/18, згідно яких неознайомлення та непідписання позичальником Умов та Правил надання банківських послуг не може бути підставою для визнання неукладеними кредитних правовідносин, безпідставні.
Наведені доводисуперечать положенням закону з таких міркувань.
З урахуванням логічного й системного тлумачення положень ст.ст.403-404 ЦПК України і ст.ст.13, 36, 45 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» можна зробити висновок, що у цивільному процесуальному законі визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, які полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду.
Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів указує на те, що в цілях застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного цивільного суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки об`єднаної палати КЦС - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів КЦС.
Таким чином, у цьому випадку підлягає застосуванню не позиція, що міститься у наведених скаржником постановах колегії суддів КЦС, а саме висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, який і врахований судами першої та апеляційної інстанції при вирішенні даного спору.
Окрім того, такий висновок відповідає приниципу юридичної визначеності, бо якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123).
Апеляційна скарга містить посилання на неврахування судом того факту, що спірні правовідносини між сторонами виникли на підставі договору приєднання, який регулюється  ст.634 ЦК України і згідно якого сторона може лише приєднатися до такого договору і не може  запропонувати свої умови договору, а тому відсутність підпису позичальника в умовах не свідчить про неукладення договору. 
Колегія суддів відхиляє такі доводи з викладених вище підстав, оскільки підпис відповідачки в умовах відсутній, а позивачем у свою чергу не надано доказів, що саме ці умови або їх відповідна редакція існували чи були чинними на момент написання відповідачкою анкети-заяви і не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Такі ж висновки містяться у вказаній вище постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, де Велика Палата, зазначила, що підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання
                                                                        -  8  -
банківських послуг не може вважатися договором приєднання.
Доводи скарги про те, що відповідач користувався коштами і періодично погашав кредит, не спростовують висновків суду про відсутність підстав для стягнення зазначених у розрахунку процентів та неустойки у вигляді пені і штрафів з огляду на відсутність визначених сторонами у заяві-анкеті їх розміру, умов та порядку застосування.
Решта доводів апеляційної скарги враховані судом при скасуванні рішення.
Відповідно до ст.141 ЦПК України суд покладає на відповідача судові витратипо сплаті судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятидесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.
Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -
                                                
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задоволити частково.
Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 04 листопада 2019 року скасувати і ухвалити нове, яким позов задоволити частково.
Стягнути із ОСОБА_1 (мешкає: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (місцезнаходження: м.Київ, вул.Грушевського 1-д, МФО 305299, код ЄДРПОУ 14360570) заборгованість у розмірі 1926  гривень 04 коп. та судовий збір у розмірі 573 гривні.
В решті позову відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий 

Судді: