ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/4533/19                                                       Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Лисенко В.І.,                                                                                                                                                    Суддя-доповідач Кобаль М.І. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2020 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого                               Кобаля М.І.,
суддів                                        Беспалова О.О., Степанюка А.Г.
при секретарі                               Горяіновій Н.В.
за участю 
позивача:                                   ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу   ОСОБА_2 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2019 року в справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління соціального захисту населення Миронівської районної державної адміністрації Київської області про  визнання протиправною бездіяльність, -
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_2 (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління соціального захисту населення Миронівської районної державної адміністрації Київської області (далі по тексту - відповідач, Управління) в якому просив:
- визнати протиправними дії Управління щодо відмови позивачу у встановленні статусу особи з інвалідністю внаслідок війни ІІ групи та видачі відповідного посвідчення;
- зобов`язати Управління прийняти рішення та встановити ОСОБА_2 статус особи з інвалідністю внаслідок війни ІІ групи та видати відповідне посвідчення встановленого зразка.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Заслухавши суддю-доповідача, позивача, який з`явився у судове засідання, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, виходячи з наступного. 
Згідно із ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи.
Зазначене підтверджується виданими Київською обласною державною адміністрацією посвідченням серії НОМЕР_1 та вкладкою до нього НОМЕР_2 (категорія 1) (а.с.10).
Як убачається з виписки КЗ КОР «Обласне бюро МСЕК» з акта огляду медико-соціальної експертної комісії до довідки серії КИО-1 №0416002 від 29.11.2012, позивачу з 07.11.2012 року встановлено ІІ групу інвалідності, довічно. Причини інвалідності: захворювання пов`язане з роботами по ЛНА на ЧАЕС .
Згідно з експертним висновком Центральної міжвідомчої експертної комісії МОЗ та МНС України від 07.06.2011 року №3923-4156, захворювання ОСОБА_2 пов`язано з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС (а.с.13).
Відповідно до архівних довідок та маршрутного листа, які надані позивачем, останній брав участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, у період з 09.07.1986 по січень 1987 року, працюючи на посаді водія Управління механізації будівельних робіт тресту «Південатоменергобуд» (а.с.14-18).
08.08.2019 року ОСОБА_2 звернувся до Управління із заявою, у якій просив встановити йому статус інваліда війни та видати відповідне посвідчення, як особі, залученій до складу формувань Цивільної оборони, яка стала інвалідом внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.
Листом №11-24/723 від 08.08.2019 року Управління відмовило позивачу у встановленні статуту інваліда війни та видачі відповідного посвідчення, посилаючись на те, що останній не надав інформації та доказів про залучення його до складу формувань Цивільної оборони під час роботи з ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.
Вважаючи відмову відповідача щодо надання позивачу статусу інваліда війни протиправною, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.    
Приймаючи рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено його участі у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, а саме: у складі формувань Цивільної оборони.
Колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до ст. 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними.
Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.
Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Згідно статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
Правовий статус ветеранів війни, гарантії щодо створення належних умов для їх життєзабезпечення визначено у Законі України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 №3551-XII (далі по тексту - Закон №3551-XII).
Відповідно до статті 4 Закону № 3551-XII ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.
До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.
Перелік осіб, які належать до інвалідів війни, визначений у статті 7 Закону № 3551-XII.
Так, п. 9 ч.2 статті 7 Закону №3551-XII  передбачено, що до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи з інвалідністю з числа осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали особами з інвалідністю внаслідок захворювань, пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.
У свою чергу, умовами для набуття статусу інваліда війни з підстав, встановлених пунктом 9 частини другої статті 7 Закону № 3551-ХІІ, є:
1) настання інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС;
2) участь особи у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС саме у складі формувань Цивільної оборони (далі по тексту - ЦО).
Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991р. №796-XII  (далі по тексту - Закон № 796-ХІІ) учасниками ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС вважаються громадяни, які безпосередньо брали участь у будь-яких роботах, пов`язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986-1987 роках незалежно від кількості робочих днів, а у 1988-1990 роках - не менше 30 календарних днів, у тому числі проведенні евакуації людей і майна з цієї зони, а також тимчасово направлені або відряджені у зазначені строки для виконання робіт у зоні відчуження, включаючи військовослужбовців, працівники державних, громадських, інших підприємств, установ і організацій незалежно від їх відомчої підпорядкованості, а також ті, хто працював не менше 14 календарних днів у 1986 році на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або їх будівництві. Перелік цих пунктів визначається Кабінетом Міністрів України.
Положенням про Цивільну оборону СРСР, затвердженим постановою КПРС і Ради Міністрів СРСР від 18 березня 1976 року №1111, та Положенням про невоєнізовані формування ЦО СРСР, затвердженим наказом начальника ІДО СРСР від 06 червня 1975 року №90, було передбачено, що формування ЦО, в тому числі і невоєнізовані, створювались для виконання заходів по ліквідації аварій, катастроф, стихійних лих, великих пожеж, та їх наслідків, а також при ліквідації аварій, катастроф, стихійних сил, великих пожеж, та їх наслідків, а також при застосуванні засобів масового ураження (у воєнний час), захисту і організації життєзабезпечення населення.
Однак, крім формувань ЦО, у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС брали участь інші формування, які створювались в іншому порядку ніж невоєнізовані формування цивільної оборони та направлялись у райони виконання робіт згідно з розпорядженням керівників відповідних органів, відомств, організацій, установ та підприємств.
Згодом, ч.2 ст. 7 Закону №3551-XII  було доповнено пунктом 9 згідно із Законом №1770-IV від 15.06.2004.
При цьому, в пояснювальній записці до проекту Закону від 15.06.2004 №1770-IV зазначено наступне: 
«З перших днів аварії на Чорнобильській АЕС 1300 осіб, залучених до мобільних загонів спецзахисту формувань Цивільної оборони Чернігівської, Житомирської та Київської областей, виконували роботи у 30-тикілометровій зоні найвищого радіоактивного забруднення. На той час загони Цивільної оборони знаходилися в структурі Міністерства оборони колишнього Союзу РСР, діяли за його статутом та підпорядковувалися військовому командуванню.
Перелік робіт, які провадились цими загонами, включає: проведення радіаційної розвідки, гасіння пожеж на забруднених радіонуклідами торфовищах, дезактивацію доріг, жилих та адміністративних будинків, спецобробку техніки на пунктах дезактивації, доставку дезактиваційних речовин та інші. Роботи провадились у складі військових формувань. Є усі архівні документи на підтвердження цих фактів.
Проте при виконанні тих же робіт, що й особи мобілізовані військкоматами до інших військових формувань, інваліди з цієї малочисельної категорії ліквідаторів не прирівняні до інвалідів війни  Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Пояснити це можна лише тим, що на час прийняття спільного наказу Міністерства праці та соціальної політики і Міністерства оборони України 1 грудня 1997 року про прирівняння інвалідів-ліквідаторів з числа призваних через військкомати до інвалідів війни загони Цивільної оборони вже були виведені зі складу Міністерства оборони і випали з поля зору законотворців.
За час, що пройшов з дня Чорнобильської катастрофи, більше 130 бійців вже померли, близько 200 є інвалідами. Для цих двохсот ще живих інвалідів прирівняння у правах до їхніх товаришів, з якими вони пліч-о-пліч ліквідували наслідки жахливої катастрофи, було б актом відновлення справедливості, хоч і запізнілим.
Враховуючи не чисельність цієї категорії інвалідів, а також вимоги Бюджетного кодексу України, витрати на зазначені пільги пропонується включити до видатків Державного бюджету України на 2004 рік та ввести в дію цей Закон з 1 січня 2004 року».
Тобто, до категорії осіб, на яких поширюється дія вимог пункту 9 частини 2  статті 7 Закону №3551-XII  законодавець мав на меті віднести близько 200 осіб, залучених до мобільних загонів спецзахисту формувань Цивільної оборони Чернігівської, Житомирської та Київської областей, які виконували роботи у 30-тикілометровій зоні найвищого радіоактивного забруднення, і отримали інвалідність.                    
Зокрема, перелік робіт, які провадились цими загонами, включав проведення радіаційної розвідки, гасіння пожеж на забруднених радіонуклідами торфовищах, дезактивацію доріг, жилих та адміністративних будинків, спецобробку техніки на пунктах дезактивації, доставку дезактиваційних речовин та інші. Роботи провадились у складі військових формувань, при цьому усі архівні документи на підтвердження цих фактів збереглись.
Метою внесення відповідних змін до  Закону №3551-XII, відповідно до вказаної пояснювальної записки, було надати вказаним особам («інвалідам з цієї малочисельної категорії ліквідаторів») тих самих соціальних гарантій, що і особам, які залучались до ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у складі військових формувань, оскільки характер виконуваних такими особами робіт та їх негативний вплив на здоров`я були співрозмірними.
Таким чином, право на встановлення статусу інваліда війни на підставі вимог п. 9 ч.2 статті 7 Закону №3551-XII має незначне коло осіб, що разом з військовими формуваннями виконували першочергові заходи з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у складі формувань ЦО за умови надання відповідних підтверджуючих документів.
Колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, що позивач помилково вважає, що статус інваліда війни з підстав, визначених п. 9 ч.2 ст. 7 Закону №3551-XII, поширюється на усіх без виключення ліквідаторів аварії на ЧАЕС, яким встановлена інвалідність.
Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_2 є особою з інвалідністю, отриманою внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, у зв`язку з цим, на позивача поширюються пільги, гарантії і компенсації, передбачені Законом України «Про статус і соціальний статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Доказів, які б підтверджували безпосередню участь ОСОБА_2 у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, а саме: у складі формувань Цивільної оборони, останнім не надано ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції.
Суд зазначає, що ця обставина є істотною, оскільки у протилежному випадку статус інваліда війни (на підставі пункту 9 частини другої статті 7 Закону № 3551-ХІІ) поширювався б на всіх, хто належать до категорії осіб, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС і її наслідків, і відповідно мають статус ліквідатора наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, що не відповідає меті  Закону № 3551-ХІІ  та  Закону №1770-IV.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду, зокрема, від 10.10.2019 року в справі №278/1320/17, від 07.10.2019 року в справі №676/1505/17, від 03.10.2019 року в справі №753/7304/17, від 07.08.2019 року в справі №826/11163/18, від 15.05.2019 року в справі №816/851/18 та від 10.07.2019 року в справі №360/2690/17.
Відповідно до частини п`ятої  статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Аналіз наведених правових положень та вищезазначених обставин справи дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції для висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, а тому даний адміністративний позов не підлягає задоволенню, а доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу суду.
Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів апеляційної інстанції доходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Отже, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права. 
Обставини, викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки є необґрунтованими та не є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.
В зв`язку з цим, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. 
Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -       
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2019 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя:                                                                      М.І. Кобаль

Судді:                                                                                          О.О. Беспалов

                                                                                                              А.Г. Степанюк