Дата документу 28.01.2020 Справа № 334/1644/16-ц

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ЄУН 334/1644/16                                                   Головуючий у 1 інстанції Колесник С.Г.
Провадження №22ц/807/212/20                             Суддя-доповідач: Поляков О.З.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
28 січня 2020 року         м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:
головуючого:         Полякова О.З.,
суддів:         Крилової О.В.,
Кухаря С.В., 
при секретарі: Бєловій А.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на заочне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 06 жовтня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , громадської організації «Дорожній контроль Україна» про відшкодування моральної шкоди, завданою неправомірними діями та порушенням цивільних прав, нанесенням невиправної шкоди гідності, честі та ділової репутації громадянина України та спростування поширеної недостовірної інформації, -

В С Т А Н О В И Л А:        

У березні 2016 року  ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, який в ході розгляду справи було уточнено, до ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ГО «Дорожній контроль» про відшкодування моральної шкоди, завданою неправомірними діями та порушенням цивільних прав, нанесенням невиправної шкоди гідності, честі та ділової репутації громадянина України та спростування поширеної недостовірної інформації.
В обґрунтування свої вимог зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 на офіційному каналі всесвітньо відомої мережі «Youtube», журналіста газети «Дорожній Контроль» ОСОБА_1 - як це зазначено в мережі,  було опубліковане змонтоване та професійно оброблене відео, з дуже гучною та принизливою назвою «ІНФОРМАЦІЯ_2». Зазначений канал має назву «ІНФОРМАЦІЯ_3» та Інтернет адресу «ІНФОРМАЦІЯ_4», використовується ОСОБА_1 як офіційний канал для провадження так званої «інформаційно - правової діяльності», та налічує 407566 послідовників.
За перші три тижні відео переглянуло більш ніж 315000 людей. 
Станом на 14 березня 2016 року зазначене відео переглянули приблизно 400000 людей.
Наведені цифри лише приблизно демонструють кількість людей які подивилися відео, тому що ОСОБА_1 має також додаткові інформаційні ресурси для розповсюдження недостовірної інформації, як наприклад сторінка в соціальній мережі «ВКОНТАКТЕ» за Інтернет  адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5, та налічує 51530 послідовників.
Зазначене відео тривалістю 11:30 хв. демонструє як ОСОБА_1 та ОСОБА_4 (надалі Відповідач №2) переслідують ОСОБА_3 у м. Запоріжжя без наявної на то необхідності. Відповідачі нахабно звинувачують позивача у порушеннях правил дорожнього руху.
Позивач в надії та бажанні сховатися від абсолютно незнайомих та небезпечних осіб, скерував свій транспортний засіб в сторону свого житла. Проте, відповідачі продовжували його переслідувати не маючи на це жодного законного або морального права. Він ледве встиг вскочити у своє житло та закрити двері перед незнайомими особами.  
Маючи необхідність продовжувати свою діяльність та закінчити заплановані справи, ОСОБА_3 зазначає, що був змушений вийти із своєї оселі, де його вже чекали незнайомі особи. 
Переслідування тривало. Необхідність закінчити реєстрацію транспортного засобу, щойно придбаного для своєї дружини, змусила Позивача спрямувати своє авто у бік Управління ДАІ ГУМВС в Запорізькій області на проспекті Перемоги. Переслідувачі не спиняли спроби спровокувати Позивача на конфлікт. Навіть опинившись в будівлі Управління ДАІ ГУМВС в Запорізькій області  Відповідачі привселюдно принижували та, нечуваною для громадського місця лайкою, провокували Позивача. Привселюдно принижували честь та гідність Громадянина України. Фізичною силою перешкоджали вільному пересуванню Позивачу. ОСОБА_3 зазначив, що у разі якщо  він будь яким чином порушив правила дорожнього руху України і у відповідачів є докази адміністративного правопорушення, ОСОБА_3 сплатить адміністративний штраф та визнає свою провину. Також було зазначено, що лише Компетентні органи мають право виносити рішення щодо винуватості Громадянина України у будь яких порушеннях, або злочинах.
Позивач також зазначав, що на зазначеному професійно обробленому та скоректованому відео жодні порушення правил дорожнього руху відсутні. 
ОСОБА_3 зазначав, що із сторони відповідачів лунали огидні та принизливі слова лунали, дискримінація була настільки жорстокою, що важко без емоційно переглядати зазначене відео. Відповідачам все одно: хворіє чи ні людина, який в неї емоційний стан, які внутрішні переконання має  людина, можливо людина має ступінь інвалідності. Позивач є інвалідом другої групи. 
Про те, що відео було опубліковане в мережі Інтернет ОСОБА_3 стало відомо від свого близького друга 05 січня 2016 року. 
На наступний день, позивач, не перестаючи нервувати через зухвалий вчинок відповідачів відчув погіршення стану здоров`я та звернувся за медичною допомогою до лікарні. Лікарями було вирішено покласти його на стаціонарне лікування в кардіологічне відділення десятої міської лікарні, через погіршення стану здоров`я.  Позивач пробув у лікарні до 18.01.2016 року.
Вказував, що його емоційний стан погіршується кожного дня. Маючи нормальне врівноважене життя, опинитися в настілки неприємній ситуації - важке випробування. Не заслуговуючи на те, позивач був негативно оцінений сотнями тисяч людей, Громадянами України та іноземцями. Позивачу вкрай важко повернутися до нормального фізичного та емоційного стану. Погіршення стану здоров`я вплинуло на всю його сім`ю.  
Лише назва з якою оприлюднене відео викликає неприємні та огидні відчуття. Кожного дня Позивач переглядає тисячі огидних та принизливих коментарів. Зі сторони легко спостерігати, як в соціальних мережах хтось друкує коментарі та принижую честь та гідність інших осіб. Дуже важко опинитися у такому становищі. 
Відтепер, гуляючи парком, або просто купуючи їжу в магазині, ОСОБА_3 відчуває негативну, неправомірну та незаслужену оцінку людей.
Неправомірними діями відповідачів були порушені положення Конституції, Цивільного кодексу України та була поширена інформація, що ганьбить гідність Позивача, його честь та ділову репутацію. Крім того, принизливе ставлення до честі, гідності та ділової репутації було донесено до майже 315000 тисяч осіб.
Через поширення неправомірними діями недостовірної інформації про Позивача та його сім`ю Позивач вбачає загрозу для своєї безпеки, сімейного життя, та безпеки своїх близьких.
Відповідач ОСОБА_1 позиціонує себе як  журналіст газети «Дорожній Контроль».
В мережі Інтернет існує сторінка - сайт, який позиціонує себе як «Интернет издание Дорожный Контроль»  -  «Інтернет видання Дорожній Контроль». Дане Інтернет видання міститься в мережі Інтернет за адресою  - http://roadcontrol.org.ua. 
На сторінці «Вконтакте» зазначені усі посадові особи серед яких ОСОБА_1 - журналіст газети «Дорожній Контроль» м. Херсона, з усіма засобами зв`язку.
Відповідно до таблиці, яка опублікована на вищезазначеній сторінці головою ГО «Дорожній контроль, є ОСОБА_9, та зазначена електрона пошта для зв`язку - ІНФОРМАЦІЯ_6.
Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також  ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27.02.2009 - якщо позов пред`явлено про спростування інформації, опублікованої в засобах масової інформації, то належними відповідачами є автор і редакція відповідного засобу масової інформації чи інша  установа, що виконує її функції.
З вищезазначеної інформації Позивач робить висновки, що Відповідач №3 - Громадська Організація «Дорожній Контроль Україна». 
Відповідач №1 як і Відповідач №3 здійснюють свою діяльність відповідно до законодавства України, та керуються ЗУ «Про інформацію» №2657 від 21.05.2015 та Роз`ясненням Міністерства юстиції України «Про правові засади діяльності журналістів в Україні» від 04.10.2011 року.   
Відповідач №1 жодним чином не здійснював свою журналістську діяльність відповідно до законодавства України. Огидна, привселюдна лайка, дискримінація фізичної особи як особистості, застосування фізичної сили, неправомірні звинувачення та неправомірні дії лише порушують права Позивача як громадянина та особистості.
Відповідач №2 приймав особисту участь у порушенні прав Позивача - здійснював відео зйомку матеріалу, який потім був викладений на офіційному каналі всесвітньо відомої мережі «Youtube» Відповідача №1, лайкою та привселюдною дискримінацією порушував права Позивача на честь, гідність та ділову репутацію.
Відповідач №3 маючи можливість та будучи повідомленим та проінформованим про неправомірні дії Відповідача №1, не прийняв жодних мір для захисту особистих немайнових прав Позивача.
Неправомірними діями Відповідачів Позивачу: була нанесена тяжка моральна шкода; була нанесена шкода здоров`ю, при наявності вже і так нелегкою групи інвалідності;було порушено право на честь, гідність та недоторканність ділової репутації,було порушено право на індивідуальність;було порушено право на особисте життя.
Позивач зазнав через неправомірні дії Відповідачів: нестерпний душевний біль, порушення нормального розкладу життя,порушення сімейного добробуту та права на безпеку себе і своїх близьких, порушення режимності дня, та спокійного нічного сну, порушення свого побуту та побуту своїх близьких,порушення своєї індивідуальності через нестерпну дискримінацію за ознаками зовнішності.

25 липня 2016 року до Позивача надійшло електронне письмо на його електрону адресу«ІНФОРМАЦІЯ_7» про відмову від вищезазначеного Контракту директором ТОВ «Шатарін», яким є - ОСОБА_6 . У вищезазначеному письмі ідеться про те, що в мережі Інтернет було знайдене відео що висвітлює Позивача як особистість яка негативно характеризується. Також ТОВ «УКРТОРГ ПЛЮС» було відмовлено від користування послугами, які надає підприємство Позивача та від діючого Контракту №45/1704 від 09.07.2016 року. В режимі телефонного зв`язку між Позивачем та Директором ТОВ «Шатарін» ОСОБА_6, було з`ясовано, що саме відео яке виклав ОСОБА_1 в мережу інтернет під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_2», та відносно якого на даний момент позивачем подано позов до  Ленінського районного суду м. Запоріжжя і стало приводом для розірвання діючого Контракту. Також Позивачу було пояснено, що на разі ТОВ «Шатарін» знаходиться у пошуку інших контрагентів для виконання необхідних послуг. Станом на день подання заяви про збільшення позовних вимог кількість переглядів відео під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_2», яке викладено ОСОБА_1 на офіційному каналі Відповідача «ІНФОРМАЦІЯ_3» та має адресу «ІНФОРМАЦІЯ_4», вже досягло кількості 450000.
З урахуванням вищенаведеного, ОСОБА_7 просив суд стягнути на його користь з ОСОБА_1 - 150000 грн., з ОСОБА_4 - 150000 грн., з ГО «Дорожній Контроль Україна» - 150000 грн.; зобов`язати ОСОБА_1 видалити відео з назвою «ІНФОРМАЦІЯ_2», розміщене за Інтернет адресою «ІНФОРМАЦІЯ_4» та заборонити будь яку можливість публікації цього відеозапису, та стягнути понесені судові витрати.
Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 06 жовтня 2016 року позов задоволено. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 моральну шкоду у розмірі 150000 грн.; стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 моральну шкоду у розмірі 150000 грн.; стягнуто з ГО «Дорожній Контроль Україна» на користь ОСОБА_3 моральну шкоду у розмірі 150000 грн.; зобов`язано ОСОБА_1 видалити відео з назвою «ІНФОРМАЦІЯ_2», розміщене за Інтернет адресою «ІНФОРМАЦІЯ_4» та заборонено будь-яку можливість публікації цього відеозапису. Вирішено питання судових витрат. 
Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 07 листопада 2018 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 06 жовтня 2016 року. 
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 28 березня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 визнано неподаною та повернуто заявнику.
Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 16 жовтня 2019 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 , про перегляд заочного рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 06 жовтня 2016 року. 
На вказане заочне рішення, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на необґрунтованість та незаконність рішення, просив скасувати заочне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 06 жовтня 2016 року, та повністю відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 Стягнути з ОСОБА_3 витрати зі сплати судового збору. 
В обґрунтування вимог своєї апеляційної скарги ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 зазначає, що судом першої інстанції було встановлено обставини, які мають значення для справи, які є недоведеними. Зокрема, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження поширення даного відео необмеженому колу осіб саме ОСОБА_1 та належності йому каналу «ІНФОРМАЦІЯ_3», на якому це відео було опубліковано. Не підтверджено також матеріалами справи те, що ОСОБА_1 є журналістом газети «Дорожній контроль». Твердження ОСОБА_3 , що про існування відео він дізнався саме 05 січня 2016 року від близького знайомого, також не підтверджено жодними доказами, а отже твердження позивача, що 06 січня 2016 року він відчув погіршення стану здоров`я та звернувся за медичною допомогою саме внаслідок опублікування цього відео, скаржник також вважає недоведеним. В апеляційній скарзі також зазначено, що матеріалами справи не підтверджено, та не встановлено судом першої інстанції, що на відео фігурує саме ОСОБА_1 . 
Щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права, скаржником зазначено про відсутність в заяві ОСОБА_3 про збільшення позовних вимог, вимоги про зобов`язання ОСОБА_1 видалити відео та заборонити будь-яку можливість публікації цього відеозапису, яка судом першої інстанції була задоволена. Крім цього, зазначає, що заява про збільшення позовних вимог була подана після початку розгляду справи. 
09 грудня 2019 року від ОСОБА_3 на адресу апеляційного суду надійшов відзив на вищезазначену апеляційну скаргу. Зазначає, що під час ухвалення рішення судом першої інстанції, законодавство України не містило визначення поняття «власник веб-сайту», оскільки вперше воно було закріплено у ст. 1 Закону України «Про авторське право і суміжні права» у зв`язку з прийняттям Закону України «Про державну підтримку кінематографії в Україні» від 23.03.2017 року. З огляду на наведене, зазначає, що витребувані судом відповідно до положень ЦПК України в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет, дані про власника веб-сайту не є єдиним належним та допустимим доказом того факту, що конкретна особа є власником відповідного веб-сайту. Додану до позовної заяви таблицю з зображенням веб-сторінок каналу «ІНФОРМАЦІЯ_3», ОСОБА_3 вважає такою, що підтверджує належність цього каналу ОСОБА_1 . Щодо інших обставин зазначає, що він був допитаний у суді першої інстанції як свідок, в отже ці дані є належними доказами, зокрема того факту, що 06 січня 2016 року він відчув погіршення здоров`я внаслідок отримання минулого дня інформації про опубліковане відео. Просить залишити заочне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 06 жовтня 2016 року без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. 
16 січня 2020 року від ОСОБА_4 надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності, з посиланням на те, що він не може брати участь у вказаному судовому засіданні, оскільки він є народним депутатом України та зобов`язаний бути присутнім у засіданнях Верховної Ради. У вказаному клопотанні також просить скасувати заочне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 06 жовтня 2016 року, та відмовити у задоволенні позову (т. 2 а.с. 129-130).
Також, 16 січня 2020 року від ОСОБА_4 надійшли пояснення, в яких він зазначає, що він разом з ОСОБА_1 став свідком того, як у м. Запоріжжя, водій автомобіля Hyundai і10 грубо порушив Правила дорожнього руху. Автомобіль рухався в межах міста зі швидкістю більше 110 км/год., не користувався попереджувальними сигналами при зміні напрямку руху, тричі проїхав на червоний сигнал світлофора та створював аварійну обстановку. Як згодом стало відомо, водієм зазначеного автомобіля був ОСОБА_3 , який образливо висловлювався на адресу ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , у грубій формі відмовився дочекатися прибуття працівників Національної поліції для встановлення фактичних обставин та оформлення відповідних документів. При повідомленні працівниками поліції у приміщенні, де відбувалася розмова, з`явився ОСОБА_3 та вибачився за свою поведінку та визнав свою провину. ОСОБА_4 зазначає, що йому невідомо чи належить канал з назвою «ІНФОРМАЦІЯ_3» ОСОБА_1 , та хто опублікував відео. В поясненнях ОСОБА_4 також вказує, що він не може стверджувати, що відео з назвою «ІНФОРМАЦІЯ_2» яке надав позивач, або яке розміщене у мережі «Youtube» достовірно відображає події того дня, оскільки він їх не пам`ятає (т. 2 а.с. 131-133). 
28 січня 2020 року від ОСОБА_1 на адресу апеляційного суду надійшли пояснення, які аналогічні поясненням ОСОБА_4 . Зокрема, скаржник не пам`ятає деталі зазначених подій, проте, він разом з ОСОБА_4 стали свідками як ОСОБА_3 , керуючи автомобілем Hyundai і10 грубо порушив правила дорожнього руху, у грубій формі відмовився дочекатися прибуття працівників поліції. Після цього, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , виконуючи свій громадський обов`язок, прибули до відділу поліції з метою повідомлення про вчинення правопорушення, до приміщення з`явився ОСОБА_3 , визнав свою провину у порушенні Правил дорожнього руху та вибачився за свою поведінку. Окрім цього, повідомив, що йому невідомо кому належить канал з назвою «ІНФОРМАЦІЯ_3», хто має до нього доступ для розміщення відео, та хто вказаний відеоролик виклав у мережу. Зазначає, що немає жодного відношення до ГО «Дорожній контроль Україна» (т. 2 а.с. 142-145). 
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача,пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:
1)неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;
2)недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими;
3)невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи;
4)порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.
Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачами дійсно була поширена інформація, що ганьбить гідність позивача, його честь та ділову репутацію, та вказує на вчинення позивачем протиправних дій, які чинним законодавством кваліфікуються як правопорушення та дискредитують його в очах громадян, формуючи у них відповідну негативну оцінку його дій з точки зору дотримання закону. Крім того, принизливе ставлення до честі, гідності та ділової репутації позивача було донесено до майже 450000 осіб. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Неправомірними діями та образливою лайкою Відповідачів, було порушено право Позивача на індивідуальність. Втручання в особисте життя Позивача має неправомірний характер. Жодною нормою законодавства України непередбачено можливості без дозволу людини проводити знімання фізичної особи на фото-, кіно-, теле-, чи відеоплівку, в тому числі таємне, без згоди особи. У наведеному відео Відповідачі висвітлили реєстраційні номерні знаки транспортного засобу за якими легко можна ідентифікувати особу, та висвітлено місце проживання Позивача.
Колегія суддів не може повністю погодитись з усіма висновками, яких дійшов суд першої інстанції, та вважати доведеними обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими. 
За матеріалами справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в мережі «Youtube» на каналі із назвою «ІНФОРМАЦІЯ_3» за адресою «ІНФОРМАЦІЯ_4», було опубліковано відео із назвою «ІНФОРМАЦІЯ_2». 
На вказаному відео присутні позивач ОСОБА_3 та відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .
Статтею 21 Конституції України визначено, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.
Відповідно до статті 28 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності.
У статті 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.
Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.
Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.
Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.
Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації має право пред`явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Положеннями чинного законодавства передбачено право особи звернутися до суду з вимогами про спростування недостовірної інформації.
Так, у статті 32 Конституції України закріплено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
Відповідно до частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.
Аналіз вказаних положень законодавства дає підстави для висновку про право особи звернутися з позовом про визнання недостовірною і спростування інформації, яка стосується її або членів її сім`ї та порушує немайнові права. ОСОБА_3  звернувся з позовом про відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірними діями та порушенням цивільних прав, нанесенням невиправної шкоди гідності, честі та ділової репутації громадянина України та спростування поширеної недостовірної інформації. 
Втім, позовні вимоги ОСОБА_3 в частині спростування поширеної недостовірної інформації, колегія суддів вважає неконкретизованими. Так, в позовній заяві відсутні відомості, яку саме інформацію позивач вважає недостовірною, та, відповідно, просить зобов`язати спростувати в порядку ЦК України. 
Крім цього, як вбачається з вищенаведеного, вимога про захист ділової репутації фізичної особи вимагає довести саме наявність певної репутації, недоторканність якої було порушено. 
Крім цього, колегія суддів вважає зауважити, що відповідно до п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" № 1 від 27 лютого 2009 року, належним відповідачем у разі   поширення оспорюваної інформації у мережі «Інтернет» є автор відповідного інформаційного матеріалу  та  власник  веб-сайта,  особи  яких  позивач   повинен установити  та  зазначити в позовній заяві (пункт 2 частини другої статті 119 ЦПК України в редакції 2004 року). 
Колегією суддів встановлено, що відповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_1 заперечується факт того, що інтернет-канал «ІНФОРМАЦІЯ_3» на сайті «YouTube.com» в мережі Інтернет, належить комусь з відповідачів, та опублікування ними вказаного відео на каналі. 
Додані ОСОБА_3 до позовної заяви таблиці зі скріншотами сторінок вищенаведеного інтернет-каналу, не можуть бути прийнятими колегією суддів як належний та допустимий доказ належності інтернет-каналу «ІНФОРМАЦІЯ_3» ОСОБА_1 .
Відповідно до ч. 1 ст. 76  ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Частиною 1 ст. 77  ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Частиною 1,6  ст. 81 ЦПК України передбачено,  що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Положення зазначених статей узгоджуються із сталою практикою Європейського Суду, так у рішенні в справі "Бочаров проти України" від 17.03.2011 року (остаточне 17.06.2011 року), зазначено, що "Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.
Так, спроб отримання інформації для підтвердження доводів позовної заяви, що саме ОСОБА_1 належить «YouTube» канал, на якому було розміщено відео, позовна заява та оскаржуване рішення не містить.
Таким чином, колегія суддів констатує відсутність в матеріалах справи належних та допустимих доказів на підтвердження того, що інтернет-канал «ІНФОРМАЦІЯ_3» належить ОСОБА_1 , та, відповідно, що відео ролик було опубліковано ним.
Якщо автор поширеної  інформації  невідомий  або  його  особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити,  а також коли інформація є анонімною і доступ  до  сайта  -  вільним, належним  відповідачем  є  власник  веб-сайта, на якому розміщено зазначений  інформаційний матеріал,  оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації.
Дані про власника веб-сайта можуть бути витребувані відповідно до  положень ЦПК України в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет.
Вищенаведене також зазначено у постанові Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" № 1 від 27 лютого 2009 року, а отже, твердження ОСОБА_3 що під час ухвалення рішення судом першої інстанції не вимагалось витребування судом в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет, не приймаються колегією суддів. 
За змістом норм процесуального права з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та принципу змагальності сторін, саме на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому суд під час розгляду справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати до участі у справі співвідповідачів та повинен вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і щодо тих відповідачів, які зазначені в ньому.
Згідно з частиною п`ятою статті 12 ЦПК України, пунктом 1 частини першої статті 189 ЦПК України, суд зберігаючи об`єктивність і неупередженість, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій.
Аналогічні положення закріплені у ч. 4 ст. 10 ЦПК України в редакції, дійсній на час ухвалення рішення судом першої інстанції, відповідно до якої суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановленняналежності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
З огляду на зазначене, вирішення питання залучення до участі у справі співвідповідача, заміну неналежного відповідача має здійснюватися судом першої інстанції за клопотанням позивача, а не з власної ініціативи. В силу покладених процесуальним законом повноважень суд роз`яснює позивачеві його процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення таких дій, а встановивши, що у справі не залучено усіх суб`єктів, які мають відповідати за позовом у межах заявлених позовних вимог як відповідачі, відмовляє у позові з цих підстав.
Вбачається, що суд першої інстанції не роз`яснив позивачу його право на залучення до участі у справі співвідповідачем власника веб-сайта, на якому розміщено зазначений відеоматеріал, не сприяв встановленню його даних, та не з`ясував, чи  розміщена дана інформація на інформаційному ресурсі, зареєстрованому в установленому законом порядку як засіб масової інформації.
Порушення суб`єктного складу та незалучення до участі у справі в якості належного відповідача - унеможливлює вирішення спору та задоволення позовних вимог в частині зобов`язання ОСОБА_1 видалити відео з назвою «ІНФОРМАЦІЯ_2», розміщене за Інтернет адресою «ІНФОРМАЦІЯ_4» та заборони будь-якої можливості публікації цього відеозапису. 
Вищенаведені обставини також виключають необхідність надавати оцінку розірванню укладених з ОСОБА_3 контрактів через опублікування відеоролику, оскільки наслідки розірвання цих контрактів не можуть бути покладені на відповідачів, визначених в контексті цього спору.
Колегія суддів також зазначає, що з урахуванням вище встановленого, також відсутні будь-які підстави для покладення відповідальності на ГО «Дорожній контроль Україна» під час розгляду спірних правовідносин. 
Так, позивачем зазначено, що ОСОБА_1 позиціонує себе як  журналіст газети «Дорожній Контроль». В мережі Інтернет існує сторінка - сайт, який позиціонує себе як «Интернет издание Дорожный Контроль»  -  «Інтернет видання Дорожній Контроль». Дане Інтернет видання міститься в мережі Інтернет за адресою  - http://roadcontrol.org.ua. На сторінці «Вконтакте» зазначені усі посадові особи серед яких ОСОБА_1 - журналіст газети «Дорожній Контроль» м. Херсона, з усіма засобами зв`язку.
Втім, за матеріалами справи неможливо встановити зв`язок між газетою «Дорожній контроль» та ГО «Дорожній контроль Україна». Крім цього, відповідачами заперечується причетність ОСОБА_1 до вказаної громадської організації. 
Посилання ОСОБА_3 на те, що вказана обставина підтверджується інформацією на сторінці «Вконтакте» не приймається колегією суддів, оскільки рішенням РНБО України «Про застосування персональних спеціальних економічних та обмежувальних заходів (санкцій)», яке введено в дію Указом президента України від 28.04.2017 року, заборонено Інтернет-провайдерам надання послуг з доступу користувачам мережі Інтернет до ресурсів Mail.ru (www.mail.ru) та соціально-орієнтованих ресурсів «Вконтакте» (www.vk.com) та «Однокласники» (www.ok.ru) строком на три роки. 
Крім того, за положеннями ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Отже, колегія суддів констатує відсутність належних та допустимих доказів, на підставі яких можливо було б встановити, що між ГО «Дорожній контроль Україна» та ОСОБА_3 виникли будь-які правовідносини, та відповідно, заподіяння громадською організацією шкоди позивачу. 
Таким чином, суд першої інстанції невірно визначився із характером спірних правовідносин, нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, що призвело до помилкового вирішення спору. 
Разом з тим, звертаючись до суду з позовом, позивач зазначав, що опублікуванням наведеного відео, йому завдано моральну шкоду.
Щодо вимог в цій частині колегія суддів дійшла висновку про часткове їх задоволення з огляду на наступне.
Так, відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, що її завдала, за наявності вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Відповідно до частини першої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням її прав.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
Положеннями статті 32 Конституції України встановлено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України.
Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
Колегію суддів під час апеляційного перегляду встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 визнають факт відео зйомки позивача під час обставин, які відбулися наприкінці грудня 2015 року, та стали підставою для подання цього позову. 
Суд першої інстанції правильно звернув увагу, що у наведеному відео висвітлено реєстраційні номерні знаки транспортного засобу за якими легко можна ідентифікувати особу, та висвітлено місце проживання ОСОБА_3 . 
Відповідно до частин першої та другої статті 307 ЦК України фізична особа може бути знята на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку лише за її згодою. Згода особи на знімання її на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку припускається, якщо зйомки проводяться відкрито на вулиці, на зборах, конференціях, мітингах та інших заходах публічного характеру. Фізична особа, яка погодилася на знімання її на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку, може вимагати припинення їх публічного показу в тій частині, яка стосується її особистого життя. Витрати, пов`язані з демонтажем виставки чи запису, відшкодовуються цією фізичною особою.
Згідно зі статтею 308 ЦК України фотографія, інші художні твори, на яких зображено фізичну особу, можуть бути публічно показані, відтворені, розповсюджені лише за згодою цієї особи, а в разі її смерті - за згодою осіб, визначених частиною четвертою статті 303 цього Кодексу. Якщо фізична особа позувала авторові за плату, фотографія, інший художній твір може бути публічно показаний, відтворений або розповсюджений без її згоди. Фотографія може бути розповсюджена без дозволу фізичної особи, яка зображена на ній, якщо це викликано необхідністю захисту її інтересів або інтересів інших осіб.
Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).
Відповідно до частини першої статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Європейський суд з прав людини вказує, що термін «приватне життя» є широким поняттям, який не має вичерпного визначення, і поширюється на безліч аспектів самоідентифікації людини, наприклад, на ім`я особи та зображення, і включає в себе її фізичну та психологічну цілісність. Репутація і честь людини є частиною її самоідентифікації і психологічної цілісності, а тому також охоплюються поняттям приватне життя (BOGOMOLOVA v. RUSSIA, № 13812/09, § 51, ЄСПЛ, 20 червня 2017 року).
Відносно фотографій Європейський Суд вказав, що зображення особи є одним із головних атрибутів її особистості, оскільки воно розкриває унікальні характеристики особи і відрізняє особу з-поміж інших. Право на захист свого зображення є, таким чином, однією з головних складових особистого розвитку. Воно передбачає, головним чином, право особи контролювати використання цього зображення, в тому числі і не дозволяти його опублікувати. Хоча головною метою статті 8 є захист особи від неправомірного втручання з боку державної влади, вона не лише зобов`язує державу утримуватись від такого втручання: окрім такого негативного заходу, можуть існувати позитивні зобов`язання, невід`ємні від ефективної поваги до приватного або сімейного життя особи. Ці зобов`язання можуть передбачати здійснення заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя навіть у сфері відносин осіб між собою. Це стосується також захисту зображення особи від зловживання з боку інших осіб (VON HANNOVER v. GERMANY (No. 2), № 40660/08, 60641/08, § 96, 98, ЄСПЛ, 07 лютого 2012 року).
При встановленні балансу між захистом приватного життя та свободою вираження поглядів Європейський суд акцентує на необхідності враховувати, по-перше, внесок, зроблений фотографією або статтею до обговорення, що має загальний інтерес. Визначення того, що є предметом загального інтересу, залежатиме від обставин справи. Тим не менше, суд вважає відзначити, що він визнавав існування такого інтересу не лише в публікаціях стосовно політичних питань чи злочинності, але також коли воно стосувалось спорту або відомих митців. Проте, чутки про подружні проблеми президента республіки або фінансові труднощі відомого співака не були визнані предметом загального інтересу. По-друге, наскільки широко відомою є відповідна особа і яка тема повідомлення. Роль або посада відповідної особи і характер діяльності, яка є темою повідомлення і/або фотографії, є іншим важливим критерієм, пов`язаним із попереднім. У зв`язку з цим необхідно розрізняти приватних осіб і осіб, котрі діють в публічному контексті, як політичні або публічні постаті. Отже, у той час як невідома громадськості приватна особа може вимагати особливого захисту свого приватного життя, це не стосується публічних осіб. Існує фундаментальна відмінність між повідомленням фактів, здатних зробити внесок в обговорення у демократичному суспільстві і пов`язаних, наприклад, з політиками, які здійснюють свої офіційні повноваження, і повідомленням подробиць із приватного життя особи, котра не має таких повноважень. По-третє, попередня поведінка відповідної особи. Поведінка відповідної особи до оприлюднення повідомлення або те, що фотографія і пов`язана з нею інформація вже з`являлись у попередній публікації, також є фактором, який слід брати до уваги. Проте, сам факт попереднього співробітництва з пресою не може бути аргументом для позбавлення відповідної сторони усього захисту від оприлюднення спірної фотографії. По-четверте, зміст, форма і наслідки публікації. Спосіб, у який фотографія або звіт оприлюднені, і спосіб, у який відповідна особа зображена на фотографії або у звіті, також може бути фактором, який слід взяти до уваги. Обсяг, у якому було поширено звіт і фотографію, також може бути важливим фактором, залежно від того, чи є газета загальнонаціональною або місцевою, і має велику чи обмежену передплату. По-п`яте, обставини, за яких було зроблено фотографії. Тобто, чи сфотографована особа дала свою згоду на фотографування і на оприлюднення фотографій, або ж це було зроблено без повідомлення її, чи обманом, чи іншими незаконними засобами. Слід також звернути увагу на характер і серйозність втручання і на наслідки для відповідної особи оприлюднення фотографії. Для приватної особи, невідомої для громадськості, оприлюднення фотографії може становити більше втручання, ніж друкована стаття (VON HANNOVER v. GERMANY (No. 2), № 40660/08, 60641/08, § 109-113, ЄСПЛ, 07 лютого 2012 року).
Тлумачення частини першої статті 308 ЦК України свідчить, що, за загальним правилом, фотографія на якій зображено фізичну особу, може бути публічно показана, відтворена, розповсюджена тільки за згодою фізичної особи. Винятком є випадки, за яких: (а) фізична особа позувала авторові за плату; (б) це викликано необхідністю захисту інтересів зображеної фізичної особи або інтересів інших осіб.
Під час апеляційного перегляду винятків, перелічених у ст. 308 ЦК України, що могло б слугувати підставою для розповсюдження відео без дозволу фізичної особи, не встановлено.
Колегією суддів було досліджено відео «ІНФОРМАЦІЯ_2», розміщене за Інтернет адресою «ІНФОРМАЦІЯ_4», у зв`язку з чим, є необхідним зазначити наступне.
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.
Справедливість та добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
В основі доктрини заборони суперечливої поведінки знаходиться принцип добросовісності.
Так, згідно пояснень ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , дії, які відображені на відео, та сам факт зйомки ними було здійснено при виконанні свого громадського обов`язку, оскільки ОСОБА_3 були порушені Правила дорожнього руху.
Проте, фізичні особи за законом не наділені правом переслідувати інших осіб, а знімати особу на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку дозволяється лише за її згодою. 
Крім цього, обґрунтовуючи свої дії саме порушенням позивачем Правил дорожнього руху, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 не надано належних доказів на підтвердження правових наслідків цих неправомірних дій. 
Разом з тим, поведінку позивача на відео також неможливо віднести до такої, яка б була направлена на вирішення або на нівелювання цієї конфліктної ситуації. Зокрема, під час, як він зазначає переслідування, ОСОБА_8 не було здійснено спроб звернутись до поліції, шляхом телефонного дзвінка, тощо. 
Таким чином, колегією суддів береться до уваги, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 все ж таки були здійснені дії, які свідчать про порушення права на особисте життя ОСОБА_3 , шляхом зняття його на камеру, проте позивачем не доведено факт опублікування вказаного відео у мережі Інтернет саме відповідачами, вказаний факт також заперечується відповідачами. 
Однак, з огляду на наявність вказаного відео в мережі Інтернет, об`єктивно слідує, що відповідачами не було здійснено належних дій для недопущення оприлюднення вказаного відео, у зв`язку з чим, факт заподіяння моральної шкоди позивачу знайшов своє підтвердження.
Під час вирішення питання щодо стягнення розміру моральної шкоди, колегією враховується Рішення Європейського суду з прав людини «Справа Абдулазіз, Кабалес і Балкан далі проти Сполученого королівства» (CaseofABDULAZIZ, CABALESANDBALKANDALI), 1985 р., в якому зазначено, що з огляду на її природу, моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Більш того, право на відшкодування з урахуванням практики Європейського суду з прав людини повинно носити ефективний характер, і має на меті не тільки покриття шкоди завданої потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав.
Так, при вирішенні питання про розмір відшкодування моральної шкоди заподіяної позивачу, суд врахував роз`яснення п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. 
Однак при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд враховує обсяг заподіяних позивачеві моральних страждань, а також характер і тривалість цих страждань, стан здоров`я потерпілого, його вік, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. З урахуванням цих обставин суд на підставі ст. 23 ЦК України визначає моральну шкоду, яка підлягає відшкодуванню позивачу, в розмірі 5000 грн. з кожного, оскільки вважає, що саме такий розмір відшкодування моральної шкоди відповідає вимогам розумності та справедливості.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зауважує, що доводи апеляційної скарги частково знайшли своє підтвердження. А отже, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню, із прийняттям нової постанови, про часткове задоволення позовних вимог.
Керуючись ст. ст. 371, 374, п. 4 ч. 3 ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 - задовольнити частково. 
Заочне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 06 жовтня 2016 року у цій справі - скасувати, прийняти нову постанову, за якою:
Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , громадської організації «Дорожній контроль Україна» про відшкодування моральної шкоди, завданою неправомірними діями та порушенням цивільних прав, нанесенням невиправної шкоди гідності, честі та ділової репутації громадянина України та спростування поширеної недостовірної інформації - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 в рахунок відшкодування моральної шкоди по 5000 (п`ять тисяч) гривень з кожного.
В задоволенні іншій частині позовних вимог - відмовити.»
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 30 січня 2020 року. 

Головуючий: 

Судді: