Постанова
Іменем  України 
 
03 лютого 2020 року
м. Київ
 
справа № 2-6384/10
провадження № 61-9570св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Зайцева А. Ю.,                     Курило В. П.,
 
учасники справи:
позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,
відповідачі за первісним позовом (позивачі за зустрічними позовами): ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 16 квітня 2018 року                             у складі судді Долі В. А., постанову Рівненського апеляційного суду                    від 04 квітня 2019 року у складі колегії суддів: Боймиструк С. В.,                      Гордійчук С. О., Шимків С. С.,
 
ВСТАНОВИВ: 
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У квітні 2010 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі -  ПАТ «УкрСиббанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
 
Позовна заява мотивована тим, що 10 вересня 2007 року між позивачем та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту                                               № 11211724000, за умовами якого ОСОБА_1 отримав кредит  у розмірі                         80 198 дол. США із зобов`язаннями повернути кредит у повному обсязі в терміни, встановленими графіком погашення кредиту, але не пізніше                               06 вересня 2017 року.
 
У забезпечення виконання кредитного договору 10 вересня 2007 року між позивачем та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 11211724000, за яким поручитель зобов`язався перед банком відповідати за виконанням                   ОСОБА_1 усіх зобов`язань за кредитним договором (пункт 1.3).
 
У порушення умов вказаних договорів відповідачі зобов`язання за кредитним договором не виконали, у зв`язку з чим станом на 01 квітня 2017 року, утворилась заборгованість у розмірі: 69 494 дол. США - сума простроченої заборгованості за кредитом; 9 873,83 дол. США - сума заборгованості за простроченими відсотками; а всього - 79 367,83 дол. США.
 
Збільшивши у подальшому  позовні вимоги, ПАТ «УкрСиббанк» просило стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором від 10 вересня 2007 року у розмірі 169 677,49 дол. США.
 
У вересні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ПАТ «УкрСиббанк», ОСОБА_1 про  припинення поруки.
 
Зустрічний позов мотивовано тим, що 10 вересня 2007 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору. В лютому 2009 року, було укладено додаткову угоду № 2 до кредитного договору, згідно із якими, без її згоди, збільшився обсяг відповідальності поручителя, зокрема відсоткової ставки в два рази, місячного платежу по тілу кредиту з 669 до 757 дол. США.
 
На підставі частини першої статті 559 ЦК України ОСОБА_2 просилавизнати припиненою поруку за договором поруки № 139838, укладеним 10 вересня 2007 року між ПАТ «УкрСиббанк»  та ОСОБА_2 , у зв`язку зі зміною (збільшення обсягу відповідальності) зобов`язання без згоди поручителя.
 
У січні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ «УкрСиббанк» про захист прав споживачів, визнання неправомірними дій з підвищення відсоткової ставки та зобов`язання здійснити перерахунок заборгованості,
 
Зустрічний позов мотивовано тим, що відповідно до пункту  1.3.1 кредитного договору за користування кредитним коштами протягом перших                                       30 календарних днів, з дня видачі кредиту, процентна ставка встановлюється у розмірі 12,40% річних. 
 
Згідно із пунктом 5.2 кредитного договору передбачено право банку змінювати розмір процентної ставки в сторону збільшення за певних умов. Проте банк, в порушення умов кредитного договору, не повідомив про збільшення розміру процентної ставки, відповідно до процедури зазначеної у пункті 5.2 кредитного договору, і без такого повідомлення будь-яка  зміна відсоткової ставки є недійсною, що передбачено також частиною четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».
 
На підставі викладеного ОСОБА_1 просив визнати неправомірними дії банку відносно збільшення відсоткової ставки за кредитним договором до 24,80 % річних; зобов`язати відповідача здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором згідно із початковою. 
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 16 квітня                  2018 року позов ПАТ «УкрСиббанк»  задоволено.
 
Стягнуто на користь ПАТ «УкрСиббанк» солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором № 11211724000 від 10 вересня                  2007 року у розмірі 169 677,49 дол. США, що за встановленим офіційним курсом гривні до 1 долара США - 26,12 Національного Банку України на 16 квітня 2018 року становить 4 431 976 грн, з яких: 69 494 дол. США -заборгованість за кредитом (за курсом - 1 815 183,20 грн) та 100 183,49 дол. США - заборгованість за відсотками (за курсом - 2 616 792,70 грн).
 
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.
 
В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 порушив зобов`язання перед банком, яке забезпечене порукою поручителя                             ОСОБА_2 , у зв`язку із цим  наявні правові підстави для стягнення                                       в солідарному порядку з відповідачів кредитної заборгованості.
 
Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовів, місцевий суд виходив з того, що позивачі за зустрічним позовом не довели належними та допустимими доказами наявність підстав про порушення їхніх прав споживачів, збільшення відсоткової ставки за прострочення платежів передбачено умовами кредитного договору, при цьому зазначив, що обсяг відповідальності поручителя не збільшився.
 
Постановою Рівненського апеляційного суду від 04 квітня 2019 року рішення суду першої інстанції скасовано в частині задоволення позовних вимог банку та в цій частині ухвалено нове рішення.
 
Позов ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по кредитному договору задоволено частково.
 
Стягнуто на користь ПАТ «УкрСиббанк» солідарно з ОСОБА_1 та                                ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором № 11211724000                              від 10 вересня 2007 року у розмірі: 69 494 дол. США - сума простроченої заборгованості за кредитом; 9 873,83 дол. США - сума заборгованості за простроченими відсотками; а всього - 79 367,83 дол. США, що за курсом Нацбанку України 27,0811 за 1 дол. США на день ухвалення постанови складає 2 149 368,14 грн.
 
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. 
 
Рішення в частині відмови в задоволенні зустрічного  позову ОСОБА_1 залишено без змін. 
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що  після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. 
 
Скасовуючи рішення місцевого суду в частині,  апеляційний суд врахував, що  звернувшись з позовом до суду у квітні 2010 року, ПАТ «Укрсиббанк» втратило право нараховувати передбачені договором проценти за кредитом, а відтак проценти, нараховані після цієї дати, стягнуті бути не можуть.
 
Залишаючи без змін рішення місцевого суду в частині зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 , апеляційний суд погодився з доводами місцевого суду щодо їх необґрунтованості.
 
Рішення місцевого суду в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про припинення поруки у зв`язку із збільшенням обсягу відповідальності поручителя не було предметом перегляду апеляційного  суду.
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
У травні 2019 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу,       у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні первісного позову та задовольнити  зустрічні позовні вимоги.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій неповно з`ясували всі фактичні обставини, що мають значення для справи, не дослідили і не надали належної правової оцінки доказам у справі.
 
Доводи інших учасників справи
 
У відзиві на касаційну скаргуПАТ «УкрСиббанк» просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін. 
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції                     у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду від 21 травня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою в указаній справі та витребувано матеріали цивільної справи. 
 
21 червня  2019 року вказана справа передана на розгляд до Верховного Суду у складі колегії суддів Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю.,  Курило В. П.
 
Оскільки рішення суду першої інстанції в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про припинення поруки у зв`язку із збільшенням обсягу відповідальності поручителя не було предметом перегляду апеляційним судом, ухвалою Верховного Суду від 03.02.2020 року касаційне провадження в частині вказаних позовних вимог було закрито. З вказаних підстав рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 16 квітня                      2018 року в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 в касаційному порядкуне переглядається.
 
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга в оскаржуваній частині підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.
 
Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди встановили, що 10 вересня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір                                              № 11211724000, за умовами якого, позичальник отримав кредит у розмірі                    80 198 дол. США.
 
Відповідно до розділу 5  цього кредитного договору встановлено порядок зміни процентної ставки, і зокрема в підпункті «а» пункту 5.2 зазначено, що відповідно до законодавства України, зокрема статті 651 ЦК України, сторони погодили, що Банк згідно умов пункту 1.3.1 договору може змінити розмір процентної ставки в сторону збільшення у разі порушення позичальником кредитної дисципліни (зокрема неналежного виконання умов цього договору та/або умов договорів, за яким надано забезпечення виконання зобов`язань позичальника за цим договором).
 
В забезпечення виконання кредитного договору 10 вересня 2007 року між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 139838, за яким поручитель зобов`язався перед банком відповідати за виконанням                       ОСОБА_1 усіх зобов`язань за цим кредитним договором, відповідно до пункту 1.3 кредитного договору. 
 
Порядок дострокового повернення кредиту за вимогою банку передбачено розділом 6 кредитного договору.
 
Пунктом 2.2 договору поруки передбачено порядок та умови пред`явлення вимог до поручителя, у випадку невиконання боржником зобов`язань за кредитним договором.
 
У зв`язку з невиконанням позичальником умов кредитного договору, банком, відповідно до розділу 6 кредитного договору, пункту 2.2 договору поруки, на адресу відповідачів (позичальника та поручителя) були направлені вимоги про усунення порушень умов кредитного договору, які позичальником та поручителем виконані не були.
 
У квітні 2010 року ПАТ «Укрсиббанк» звернулося до суду з позовом до               ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
 
Відповідно до розрахунку, доданого до позову, станом на 01 квітня 2010 року заборгованість позичальника ОСОБА_1 становить 79 367,83 дол. США, у тому числі: 69 494 дол. США - сума простроченої заборгованості; 9 873,83 дол. США - сума заборгованості за простроченими відсотками.
 
Заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області                     від 15 жовтня 2010 року стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , приватного підприємства - фірми «Мека» на користь ПАТ «Укрсиббанк» заборгованість по кредиту та договору поруки в розмірі 79 367,83 дол. США, що згідно офіційного курсу Національного Банку України станом на 01 квітня 2010 року становить 628 990,05 грн, неустойку в розмірі 500 грн, пеню в розмірі 6 707,87 грн.
 
Ухвалою  Рівненського міського суду Рівненської області  від 12 квітня                  2017 року заочне рішення скасовано, після чого позивач збільшив свої позовні вимоги.  
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Зміст договору як угоди (правочину) складає сукупність визначених на розсуд сторін та погоджених ними умов, в яких закріплюються їх права і обов`язки, що складають зміст договірного зобов`язання (частина перша статті 628 ЦК України).
Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (частина третя статті 509 ЦК України, пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
 
Припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
 
Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитним договором та пені припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
 
Зазначений висновок викладений в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження                                 № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі                                               № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18).
 
Зменшуючи розмір заборгованості за відсотками за кредитним договором   № 11211724000 від 10 вересня 2007 року, суд апеляційної інстанції правильно виходив із того, що кредитор у квітні 2010 року пред`явив до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, а тому його право нараховувати передбачені договором проценти за кредитним договором після цього припинилося.
 
Встановлено, що відповідно до заочного рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 20 грудня 2013 року (справа № 569/13045/13-ц) за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - ОСОБА_1 , про звернення стягнення на заставне майно на погашення заборгованості за кредитним договором № 11211724000 від 10 вересня 2007 року, встановлені обставини, що мають значення для розгляду цієї справи, зокрема щодо отримання ОСОБА_1 кредитного договору, наявності у нього кредитної заборгованості та правомірності нарахування її розрахунку. Рішення суду набрало законної сили 13.03.2015 року.
 
Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особа або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
 
Розрахунку заборгованості, наданого банкомстаном на 01 квітня 2010 року, відповідачі за первісним позовом не спростували. 
Частиною першою статті 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
У статті 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.
У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина перша статті 554 ЦК України).
Отже, порука є спеціальним додатковим майновим заходом впливу, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання.
Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов`язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов`язання боржника, та кредитором боржника.
Обсяг зобов`язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша та друга статті 553 ЦК України).
Встановлено, що взабезпечення виконання кредитного договору 10 вересня 2007 року між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 139838, за яким поручитель зобов`язався перед банком відповідати за виконанням                       ОСОБА_1 усіх зобов`язань за цим кредитним договором, відповідно до пункту 1.3 кредитного договору. 
 
Встановивши наявність заборгованості за кредитним договором, суди правильно виходили із того, що за положеннями статті 554 ЦК України поручитель має нести цивільно-правову відповідальність за порушення кредитором взятих на себе зобов`язань, у зв`язку з чим суди обґрунтовано встановили наявність правових підстав для стягнення кредитної заборгованості із позичальника та поручителя у солідарному порядку.
 
Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання недійсним кредитного договору, місцевий суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, правильно виходив з недоведеності цих позовних вимог, оскільки заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 20 грудня 2013 року, яке є преюдиційним для цієї справи, встановлено, що ОСОБА_1 отримав від банку кредитні грошові кошти в доларах США. Крім того, позичальник вносив грошові кошти на погашення заборгованості за кредитним договором. 
 
Також встановлено, що порушень приписів Закону України «Про захист прав споживачів» та умов кредитного договору кредитором не допущено, підвищення відсоткової ставки здійснено у відповідності до норм діючого законодавства.
Наведені у касаційній скарзі доводи позивача за зустрічним позовом                                  є аналогічними доводам апеляційної скарги та були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив їх та спростував відповідними висновками. 
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
 
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої, у нескасованій частині,                                           і апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.
 
Верховний Суд встановив, що оскаржені судові рішення судів першої,                               у нескасованій частині,  та апеляційної інстанцій  ухвалені з додержанням норм матеріального права та процесуального права, а доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення судів першої, у нескасованій частині,  та апеляційної інстанцій в оскаржуваній частині - без змін, оскільки підстави для їх скасування відсутні.
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 16 квітня                      2018 року, у нескасованій частині, постанову Рівненського апеляційного суду від 04 квітня 2019 року в оскаржуваній частині залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                               Є. В. Коротенко

  А. Ю. Зайцев

  В. П. Курило