Постанова
Іменем України
 
12 лютого 2020 року
м. Київ
 
справа № 393/104/18
провадження № 61-10907св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф., 
Шиповича В. В. (суддя-доповідач),
учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічним позовом) -  ОСОБА_1 ,
відповідач (позивач за зустрічним позовом) -ОСОБА_2 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Кропивницького апеляційного суду, у складі колегії суддів: Єгорової С. М., Дьомич Л. М., Кіселика С. А., від 22 квітня 2019 року,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
В березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до 
ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.
Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовані тим, що 25 березня 2008 року ОСОБА_2 взяла у нього в борг грошові кошти в сумі 50 000 грн, про що було складено відповідну розписку.
З метою повернення наданої позики 29 листопада 2017 року ОСОБА_1 направив ОСОБА_2 вимогу про погашення боргу з урахуванням інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми боргу. Зазначена вимога була отримана ОСОБА_2 02 грудня 2017 року, однак залишена нею без задоволення. 
Посилаючись на те, що добровільно повертати грошові кошти згідно договору позики від 25 березня 2008 року ОСОБА_2 відмовляється, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором позики в загальному розмірі 180 909, 09 грн, з яких: 50 000 грн позичені кошти, 116 015 грн - інфляційні втрати, 14 894, 09 грн - три проценти річних від простроченої суми боргу за період з 25 березня 
2008 року по 27 лютого 2018 року.
Заперечуючи проти позову, в квітні 2018 року ОСОБА_2 подала зустрічний позов до ОСОБА_1 про визнання частково недійсним договору позики грошових коштів від 25 березня 2008 року, в частині одержання нею грошових коштів в сумі 40 000 грн, та застосування наслідків недійсності правочину.
Зустрічна позовна заява мотивована тим, що фактично вона отримала від ОСОБА_1 позику в розмірі 10 000 грн на придбання житла, а саме - будинку АДРЕСА_1 .
Стверджує, що на час укладення оспорюваного правочину перебувала під впливом тяжкої обставини, а саме власник будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_3 вимагала повністю сплатити кошти за купівлю житлового будинку в сумі 12 500 грн, або виселятись.
Оскільки таку суму коштів ОСОБА_2 в позику ніхто не надавав, вона звернулася до ОСОБА_1 , який займається обробітком землі. На вимогу останнього, як гарантію, що земля буде у нього в постійному користуванні, вона перебуваючи під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах, отримавши 25 березня 2008 року позику в сумі 
10 000 грн, написала розписку про отримання позики нібито в сумі 
50 000 грн. При цьому, зазначила, що в разі неповернення позики передає йому належний їй пай у користування. Також, вона віддала ОСОБА_1 оригінал державного акту на право приватної власності на належну їй земельну ділянку (пай) та в цей же день надала ОСОБА_1 безстрокову довіреність на право володіння, користування та розпорядження зазначеною земельною ділянкою, з правом отримувати від її імені належні їй кошти згідно договору оренди.
Отримані в позику кошти в сумі 10 000 грн вона разом з чоловіком 
ОСОБА_4 передала 31 березня 2008 року власнику будинку 
ОСОБА_3 , в якості повного розрахунку за проданий будинок. 
Вважаючи, що борг перед ОСОБА_1 погашений відповідач 22 лютого 2017 року припинила дію довіреності від 25 березня 2008 року. 
29 листопада 2017 року ОСОБА_1 надіслав на її адресу вимогу про повернення боргу у розмірі 50 000 грн з урахуванням штрафних санкцій. 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Новгородківського районного суду Кіровоградської області, у складі судді Рачкелюка Ю. В., від 05 грудня 2018 року позов  ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з  ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_1 грошові кошти в загальній сумі 180 909, 09 грн, які складаються з 50 000 грн суми боргу, 116 015 грн інфляційних втрат, 14 894, 09 грн 3% річних. В задоволенні зустрічного позову  ОСОБА_2 відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Задовольняючи вимоги первісного позову, суд першої інстанції виходив з того, що 25 березня 2008 року між сторонами було укладено договір позики, згідно умов якого  ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 50 000 грн. Відповідач умови договору позики від 25 березня 
2008 року не виконала, борг не повернула, а тому з неї підлягає стягненню сума боргу згідно договору позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми за період з 25 березня 2008 року по 27 лютого 2018 року в загальному розмірі 180 909, 09 грн. 
Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову  ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що посилання відповідача на вчинення оспорюваного договору позики під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах, через загрозу втратити житло, не підтверджено належними і допустимими доказами. Також суд зазначив про пропуск  відповідачем трирічного строку позовної давності, так як остання отримала кошти 25 березня 2008 року, а з позовом про визнання недійсним договору позики в частині визначення її розміру звернулася до суду лише 12 квітня 2018 року.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Кропивницького апеляційного суду від 22 квітня 2019 року апеляційну скаргу  ОСОБА_2 задоволено частково.
Рішення Новгородківського районного суду Кіровоградської області 
від 05 грудня 2018 року змінено.
Позов  ОСОБА_1  задоволено частково. Стягнуто з  ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_1 кошти в сумі 11 341, 01 грн, з яких: 11 021, 05 грн сума боргу, 54, 35 грн 3 % річних за прострочення сплати боргу, 265, 61 грн інфляційні втрати.
З мотивувальної частини рішення Новгородківського районного суду Кіровоградської області від 05 грудня 2018 року виключено посилання на статтю 257 ЦК України, як на підставу відмови у задоволенні зустрічного позову  ОСОБА_2 за спливом позовної давності.
В іншій частині рішення Новгородківського районного суду Кіровоградської області від 05 грудня 2018 року залишено без змін.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Приймаючи постанову 22 квітня 2019 року, апеляційний суд виходив з того, що з урахуванням умов щодо забезпечення виконання боргових зобов`язань, зазначених у розписці, ОСОБА_2 надала довіреність ОСОБА_1 від 25 березня 2008 року без встановлення строку її дії, згідно якої останній, зокрема, мав право одержувати належні їй кошти 
(в тому числі орендну плату) і протягом 2012-2016 років одержав від 
СФГ «Шевченко» орендну плату за користування належною ОСОБА_2 земельною ділянкою в загальній сумі 38 978, 95 грн, які залишилися у розпорядженні ОСОБА_1 і повинні враховуватись при обчисленні непогашеної суми боргу.
З урахуванням положень статті 625, частини другої статті 1049 ЦК України колегія суддів дійшла до висновку, що інфляційній втрати та 3 % річних мають нараховуватися через 30 днів з моменту отримання позичальником вимоги про повернення позики, тобто з 02 січня 2018 року по 27 лютого 2018 року.
Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції щодо необґрунтованості та недоведеності зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 , при цьому зазначивши, що пропуск позовної давності є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову, дійшов висновку про необхідність виключення із мотивувальної частини рішення висновків про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 у зв`язку з пропуском позовної давності.
Короткий зміст вимоги касаційної скарги
У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить оскаржувану постанову скасувати в частині вирішення первісного позову, залишивши в цій частині в силі рішення Новгородківського районного суду Кіровоградської області 
від 05 грудня 2018 року.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
У червні 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга
 ОСОБА_1 на постанову Кропивницького апеляційного суду 
від 22 квітня 2019 року.
Ухвалою Верховного Суду від 05 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі № 393/104/18 та витребувано її матеріали з місцевого суду.
В серпні 2019 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
Відповідно до статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Ухвалою Верховного Суду від 03 лютого 2020 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована помилковістю висновків апеляційного суду.
ОСОБА_1 вважав, що в матеріалах справи відсутні заяви сторін про часткове припинення в силу положень статті 599 ЦК України зобов`язання за договором позики від 25 березня 2008 року, шляхом зарахування зустрічних вимог. 
Вимог про повернення ним грошових коштів в сумі 38 978, 95 грн 
ОСОБА_2 в суді не заявляла, а отже суд апеляційної інстанції самостійно, без заяв сторін, зменшив заявлену ним до стягнення суму боргу, у зв`язку із чим і перерахунок апеляційним судом інфляційних втрат та 3 % річних є помилковим.
Заявник зазначає, що за змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат та 3 % річних на суму боргу є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Рішення Новгородківського районного суду Кіровоградської області 
від 05 грудня 2018 року та постанова Кропивницького апеляційного суду 
від 22 квітня 2019 року в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання частково недійсним договору позики, в касаційному порядку не оскаржується, а тому в силу статті 400 ЦПК України (тут і надалі по тексту в редакції Кодексу на час подання касаційної скарги) справа в цій частині касаційним судом не переглядається.
Доводи осіб, які подали відзив на касаційну скаргу
У вересні 2019 року до Верховного Суду надійшов відзив  ОСОБА_2 на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому відповідач просила касаційну скаргу відхилити, а постанову Кропивницького апеляційного суду 
від 22 квітня 2019 року залишити без змін.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судами встановлено, що згідно розписки від 25 березня 2008 року 
ОСОБА_2 отримала в позику від ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 50 000 грн, у випадку неповернення яких зобов`язалася передати в користування ОСОБА_5 належний їй на праві власності земельний пай.
ОСОБА_2 на підставі державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії Р1 № 333012 належить земельна ділянка площею 7, 28 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Інгуло-Кам`янської сільської ради.
25 березня 2008 року ОСОБА_2 уповноважила ОСОБА_1 представляти її інтереси у будь-яких підприємствах, установах та організаціях, незалежно від форм власності з приводу вчинення будь-яких юридично значимих дій, а саме, володіти, користуватися та розпоряджатися земельною ділянкою, площею 7, 28 га, яка належить їй на підставі державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії Р1 № 333012, укладати, вносити зміни, виконувати, а також розривати договори оренди, найму, емфітевзису, розписуватися за неї, одержувати належні їй гроші, у тому числі орендну плату.
Дія довіреності від 25 березня 2008 року (номер в реєстрі нотаріальних 
дій 531) припинена 22 лютого 2017 року на підставі заяви довірителя про її скасування.
Листом від 22 лютого 2017 року ОСОБА_2 повідомила ОСОБА_1 про відкликання довіреності № 531, та просила повернути належний їй оригінал державного акту на право приватної власності на землю, а також надати копію договору оренди землі.
ОСОБА_1 29 листопада 2017 року направив на адресу ОСОБА_2 вимогу про погашення боргу за договором позики від 25 березня 2008 року, з урахуванням інфляційних втрат та 3 % річних в загальному розмірі 298 044, 85 грн, протягом 7 днів з дня одержання цієї вимоги
Згідно копії рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення ОСОБА_2 отримала вказану вимогу про погашення боргу 
02 грудня 2017 року.
Допитані судом першої інстанції свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 підтвердили факт одержання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 позики в розмірі 10 000 грн для придбання житлового будинку.
Позиція Верховного Суду
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України (тут і надалі по тексту, в редакції Кодексу на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність іншій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК).
За змістом статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.
Згідно частини третьої статті 545 ЦК України наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України (у редакції, чинній на час укладення договору позики) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Зазначений правовий висновок неодноразово підтверджено Верховним Судом України, зокрема у постановах від 11 листопада 2015 року у справі 
№ 6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року у справі № 6-2789цс16.
Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 судами надано належну оцінку змісту розписки, складеної відповідачем 25 березня 2008 року, згідно якої ОСОБА_2 взяла на себе зобов`язання повернути ОСОБА_1 борг у розмірі 50 000 грн, та зроблено правильний висновок про те, що зазначена розписка підтверджує існування між сторонами зобов`язань, які виникають із договору позики.
ОСОБА_2 не заперечувала факт власноручного написання розписки 
від 25 березня 2008 року.
Оригінал розписки знаходився у позивача, що з урахуванням змісту розписки та положень статті 545 ЦК України свідчить про те, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано.
Складаючи розписку від 25 березня 2008 року, ОСОБА_2 , як повнолітня та дієздатна особа повинна була розуміти правові наслідки своїх дій.
Докази укладення договору позики під впливом тяжкої для ОСОБА_2 обставини і на вкрай невигідних для неї умовах судам не надано.
Змінюючи рішення суду першої інстанції та визначаючи розмір позики яка підлягає поверненню, апеляційний суд із розміру отриманої ОСОБА_2 позики вирахував грошові кошти в сумі 38 978, 95 грн, отримані 
ОСОБА_1 згідно довіреності від 25 березня 2008 року, як орендну плату за користування СФГ «Шевченко» земельною ділянкою належною відповідачу, фактично припинивши в цій частині зобов`язання за договором позики.
Зобов`язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599-601,604-609 ЦК.
При цьому, апеляційним судом залишено поза увагою, що відповідно до статті 601 ЦК України зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.
За відсутності заяви ОСОБА_2 та/або ОСОБА_1 про зарахуванням зустрічних вимог та не пред`явлення ОСОБА_2 вимоги про повернення отриманих згідно довіреності від 25 березня 2008 року ОСОБА_1 коштів (орендної плати), висновок апеляційного суду про зменшення розміру боргу за договором позики на суму отриманої ОСОБА_1 орендної плати не можна визнати обґрунтованим. 
Отже із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню борг за договором позики від 25 березня 2008 року в розмірі 50 000 грн.
Згідно частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Оскільки ОСОБА_2 має перед позивачем прострочене зобов`язання з повернення позики на загальну суму 50 000 грн, згідно частини другої 
статті 625 ЦК України вона зобов`язана сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.
Позивач у своєму позові просить суд стягнути з ОСОБА_2 за прострочення виконання грошового зобов`язання інфляційні втрати в розмірі 14 894, 09 грн за та три проценти річних в розмірі 116 015 грн за період з 25 березня 2008 року по 27 лютого 2018 року.
Однак, оскільки договором позики від 25 березня 2008 року строк повернення позики не встановлений, а вимога ОСОБА_1 про повернення позики отримана відповідачем 02 грудня 2017 року, то всилу вимог статті 625, частини другої статті 1049 ЦК України інфляційній втрати та 3 % річних мають нараховуватися через 30 днів з моменту отримання позичальником вимоги, тобто із 02 січня 2018 року, як в цій частині правильно вважав апеляційний суд.
За період із 02 січня 2018 року по 27 лютого 2018 року (в межах позовних вимог) інфляційні втрати склали 1 206, 75 грн, із розрахунку: 50 000 грн х 
(101, 5 х 100, 9) - 50 000 грн, де 50 000 грн - сума боргу, а 101, 5, 
100, 9 індекси інфляції за січень-лютий 2018 року.
Три проценти річних від суми 50 000 грн за період із 02 січня 2018 року по 
27 лютого 2018 року становить 234, 25 грн з розрахунку: 50 000 грн х 0, 03 х 57/365, де 50 000 грн - сума боргу, а 57 - кількість днів прострочення виконання грошового зобов`язання.
Інші доводи касаційної скарги, є аналогічними доводам апеляційної скарги, не впливають на правильність рішень судів попередніх інстанцій, зводяться до необхідності переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
За змістом статті 412 ЦПК України підставами для зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено порушення норм процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про зміну рішення апеляційного суду в частині вирішення вимог про стягнення боргу, інфляційних втрат, трьох процентів річних та розподілу судових витрат.
Щодо розподілу судових витрат
Статтею 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
ОСОБА_1 при зверненні до суду з позовом було сплачено 1 809, 10 грн судового збору, а за подачу касаційної скарги 3 620 грн та понесено згідно акта виконаних робіт до договору про надання правничої допомоги 
від 19 червня 2018 року витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 11 000 грн.
ОСОБА_2 за подачу апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції було сплачено судовий збір у розмірі 3 770, 85 грн та понесено згідно акта виконаних робіт до договору про надання правничої допомоги 
від 23 березня 2018 року витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 9 900 грн.
Таким чином, враховуючи часткове задоволення касаційної скарги ОСОБА_1 , зміну постанови суду апеляційної інстанцій в частині визначення розміру заборгованості, - із ОСОБА_2 на користь позивача підлягають стягненню понесені ним судові витрати (судовий збір за подання позовної заяви та витрати на професійну правничу допомогу) в розмірі 3 586, 55 грн, а з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені нею судові витрати (судовий збір за подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції та витрати на професійну правничу допомогу) в розмірі 
9 843, 01 грн, пропорційно задоволених первісних позовних вимог.
Частиною десятою статті 141 ЦПК України визначено, що при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
За таких обставин з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 необхідно стягнути судові витрати в сумі 6 256, 46 грн (9 843, 01 грн - 3 586, 55 грн).
Також з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подачу касаційної скарги в розмірі 1 013, 60 грн, пропорційно задоволених вимог касаційної скарги.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 415, 416, 418, 419, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Постанову Кропивницького апеляційного суду від 22 квітня 2019 року змінити в частині вирішення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу за договором позики від 25 березня 2008 року, збільшивши розмір стягнутої суми боргу із 11 021, 05 грн до 50 000 грн, розмір інфляційних втрат із 265, 61 грн до 1 206, 75 грн та розмір трьох процентів із 54, 35 грн до 234, 25 грн
Постанову Кропивницького апеляційного суду від 22 квітня 2019 року змінити в частині розподілу судових витрат, зменшивши розмір судових витрат, які підлягають стягненню із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , з 9 421, 04 грн до 6 256, 46 грн.
В іншій частині постанову Кропивницького апеляційного суду від 22 квітня 2019 року залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подачу касаційної скарги в розмірі 1 013 (одна тисяча тринадцять) гривень 60 копійок. 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий     Судді:	Є. В. Синельников     О. М. Осіян     Н. Ю. Сакара     С. Ф. Хопта     В. В. Шипович