ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова
Іменем України
Справа № 639/7412/18
Провадження № 22-ц/818/522/20
04 лютого 2020 року         
м. Харків
Харківський апеляційний суд в складі колегії:
головуючого         – Сащенко І.С.
суддів          – Коваленко І.П., Овсяннікової А.І.
за участю секретаря Іманвердізаде А.А.
учасники справи :
позивач - Акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,
відповідач - ОСОБА_1 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на заочне рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 15 травня 2019 року (суддя Баркова Н.В.) по справі за позовом Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права користування майном шляхом надання постійного безперешкодного доступу та про визнання особи такою, що втратила право користування, 

встановив:

У грудні 2018 року АТ «Укрсоцбанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив суд усунути перешкоди у здійсненні права користування майном, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом надання постійного безперешкодного доступу АТ «Укрсоцбанк» до цього майна; визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що 15.11.2005 року відповідач уклав з банком договір кредиту №823/2-27/24/5-48. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між позивачем та відповідачем було укладено договір іпотеки №823/3-27/24/5-78 від 15.11.2005 року, відповідно до умов якого в іпотеку було передано нерухоме майно, а саме 3-кімнатну квартиру АДРЕСА_2 . Ст.4 іпотечного договору містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. У зв`язку з грубим порушенням позичальником умов кредитного договору, зокрема, неповернення кредиту, несплати процентів та комісій за користування кредитом, позивач в позасудовому порядку врегулював питання звернення стягнення на предмет іпотеки, що передбачено умовами іпотечного договору та Законом України «Про іпотеку». Зокрема, 30.01.2018 року позивач набув у порядку, передбаченому ст.37 Закону України «Про іпотеку», право власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 31.08.2018 року позивачем, як законним власником, була здійснена спроба потрапити у власне майно, однак було виявлено, що у ньому незаконно проживає відповідач, який чинив фізичні перешкоди в доступі та користуванні майном. 
В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі.
Відповідач в судове засідання не зявився.
Заочним рішенням Жовтневого районного суду міста Харкова від 15 травня 2019 року в задоволенні плозову АТ «Укрсоцбанк» відмовлено.
Не погодившись з вказаним рішенням суду АТ «Укрсоцбанк» подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позов в повному обсязі.
Скарга мотивована неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи; порушенням норм матеріального та процесуального права. Посилався на ті самі обставини, що і при подачі позову, зазначаючи, що для задоволення позову є всі підстави.
Правом на надання відзиву відповідач не скористався.
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 12.11.2019 року залучено до участі у справі АТ «Альфа-Банк» в якості правонаступника АТ «Укрсоцбанк».
Вислухавши доповідь судді, вивчивши апеляційну скаргу та матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
               Відмовляючи у задоволенні позовних вимог АТ «Укрсоцбанк», суд першої інстанції виходив із їх недоведеності.
Судова колегія погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають обставинам справи і вимогам закону.
Встановлено, що 15.11.2005 року ОСОБА_1 уклав з Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» договір кредиту № 823/2-27/24/5-48 (а.с.10-17).
В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки № 823/3-27/24/5-78 від 15.11.2005 року, відповідно до умов якого в іпотеку передано нерухоме майно - 3-кімнатну квартиру АДРЕСА_2 (а.с.18-21).
Відповідно до положень п. 4.5.3. Іпотечного договору, іпотекодержатель звертає стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань, в порядку встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку».
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 25.07.2018 року, ПАТ «Укрсоцбанк» є власником 3-кімнатної квартири АДРЕСА_2 , дата державної реєстрації 30.01.2018 року, державний реєстратор Калініна Л.М., Зміївська міська рада, Харківська обл. (а.с.6-9).
Відповідно до інформації, яка міститься в акті перевірки/огляду майна від 31.08.2018 року, складеному представниками за довіреністю АТ «Укрсоцбанк» Васьківським ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ними здійснено запланований виїзд за адресою: АДРЕСА_1 . Для огляду майна в доступі відмовлено, в квартирі встановлено присутність особи: ОСОБА_1 , який чинив фізичну перешкоду в доступі та користуванні майном (а.с.22).
Із довідки від 02.04.2019 року про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані наступні особи: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (відповідач).
Відповідно до ч. 1ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За положеннями ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.
Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно з приписами статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому немає значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав (правова позиція Верховного Суду України у справі № 6-709цс16).
До того ж, відповідно до положень ст.ст. 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.
На підтвердження того, що право власності на спірну квартиру перейшло до позивача на підставі договору, останнім надано Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, в якій власником зазначено ПАТ «Укрсоцбанк».
Проте порушення права власності чи законного володіння зі сторони відповідача є недоведеним.
Згідно акта, складеного представниками позивача 31.08.2018 року вбачається, що останнім в доступі до квартири відмовлено; в квартирі встановлено присутність ОСОБА_1 , який чинив фізичну перешкоду в достіпі та користуванні майном.
Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст. 76, ч.1, 2 ст.77, ч.1 ст. 95, ст.80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування.
Згідно з ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Беручи до уваги те, що вказаний вище акт було складено представниками позивача за відсутності свідків, інших доказів на підтвердження доводів про те, що відповідач чинить перешкоди у здійсненні права користування спірним майном позивачем не надано, колегія суддів вважає підстави, на які посилається АТ «Укрсоцбанк» в обгрунтування своїх вимог недоведеними.
Крім того, за змістом ч.2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч.3 ст. 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
Проте даних про направлення такої вимоги відповідачу позивачем не надано, вимоги про виселення останнім не заявлялись, тому позовні вимоги про визнання особи такою, що втратила користування житловим приміщенням задоволенню не підлягають.
До того ж сам по собі факт реєстрації відповідача за адресою спірної квартири також не може свідчити про проживання за вказаною адресою, користування нею, а отже і здійснення передкод у реалізації права власності позивачем.
Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції. Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України розглянувши скаргу на рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 3, 10, 12, 13, 89, 351, 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд,
постановив:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» - залишити без задоволення.        
Заочне рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 15 травня 2019 року– залишити без змін.        
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 06.02.2020 року.

Головуючий        І.С. Сащенко

          Судді              А.І.Овсяннікова 

       І.П. Коваленко