Справа № 462/3800/19                                Головуючий у 1 інстанції: Кирилюк А.І. 
Провадження № 22-ц/811/3631/19                 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О. 
Категорія: 84

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

24 лютого 2020 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.
секретаря: Цапа П.М.
з участю: представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , ОСОБА_3 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Залізничного районного суду м.Львова від 10 жовтня 2019 року, -
ВСТАНОВИВ:

в червні 2019 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_3 , третя особа: Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради, в якому просила визнати недійсним та скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про реєстрацію за ОСОБА_3 право власності на 1/2 квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 886978046101.
В обгрунтування позовних вимог посилається на те, що рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 17.05.2018 року, яке набрало законної сили 29.06.2018 року, за нею, в порядку спадкування, визнано право власності на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 . В липні 2019 року звернулася із заявою про державну реєстрацію речового права на квартиру АДРЕСА_3 , в чому їй було відмовлено на підставі ст. 24 Закону України «По державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», пунктів 18 та 23 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ України від 25 грудня 2015 року №1127. Вважає, що наявність у Реєстрі запису про державну реєстрацію речового права на вищевказану квартиру за ОСОБА_3 , порушено її цивільне право, оскільки вона позбавлена можливості реєстрації права власності на квартиру на підставі рішення суду.
Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 10 жовтня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради, про скасування запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - відмовлено.
Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 , вважає рішення суду є незаконним, необгрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, із неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи. Зазначає, що суд першої інстанції невірно застосував ст. 431 ЦПК України, оскільки відповідно до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 17.05.2018 року не зобов`язано до вчинення будь-яких дій чи стягнення коштів з ОСОБА_3 , а тому таке рішення не підлягає примусовому виконанню в межах Закону України «Про виконавче провадження». Зазначає, що із заявою про видачу виконавчого листа чи про відкриття виконавчого провадження до органів виконавчої служби вона не зверталась, судом виконавчий лист не видавався. Вважає, що в даному випадку до застосування підлягали ст. ст. 26, 27 Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Також апелянт вважає неправильним висновок суду про те, що позивачкою не доведено порушеного її права, оскільки відповідач фактично розпорядилась 1/2 частки квартири незважаючи на ч.2 ст.3 Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Стверджує, що внаслідок наявності у Реєстрі запису про державну реєстрацію речового права на 1/2 частини квартири за відповідачем, вона позбавлена можливості зареєструвати право власності на квартиру на підставі рішення Залізничного районного суду м. Львова від 17.05.2018 року. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, пояснення ОСОБА_3 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст. 89 ЦПК України).
З матеріалів справи вбачається, що 17.05.2018 року Залізничним районним судом м. Львова у справі за позовом ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку спадкування ухвалено рішення, що набрало законної сили 29.06.2018 року, яким за ОСОБА_1 визнано право власності на квартиру АДРЕСА_3 в порядку спадкування за заповітом після смерті матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відмову в задоволенні позову суд першої інстанції, посилаючись на ст. 18 ЦПК України, ч.1 ст. 431 ЦПК України, мотивував тим, що ОСОБА_1 після набрання вищевказаним рішенням законної сили, у встановленому законом порядку не зверталась до суду із заявою про видачу виконавчого листа, не зверталася до органів виконавчої служби із заявою про відкриття виконавчого провадження для примусового виконання рішення Залізничного районного суду м. Львова від 17.05.2018 року.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
З матеріалів справи вбачається, що в липні 2019 року позивачка звернулась із заявою до Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради про державну реєстрацію речового права на квартиру АДРЕСА_3 .
Як вбачається з відповіді Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради від 02.08.2018 року, державний реєстратор, керуючись ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», пунктами 18 та 23 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ України від 25 грудня 2015 року №1127, відмовив ОСОБА_1 у державній реєстрації речового права, мотивуючи відмову тим, що на підставі відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на квартиру зареєстровано за іншим правонабувачем.
Стаття 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачає, що державна реєстрація прав проводиться в такому порядку: 1) прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; 2) виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав; 3) встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв; 4) перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; 5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав); 6) відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав; 7) формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником; 8) видача/отримання документів за результатом розгляду заяви. Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.
Стаття 24 вказаного закону передбачає вичерпний перелік підстав для відмови у вчинення державної реєстрації, зокрема гласить, що у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо:1) заявлене речове право, обтяження не підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону; 2) заява про державну реєстрацію прав подана неналежною особою; 3) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом; 4) подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження; 5) наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; 6) наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно; 7) заяву про державну реєстрацію обтяжень щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем; 8) після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав; 9) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію; 10) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка згідно із законодавством не має повноважень подавати заяви в електронній формі; 11) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене речове право, обтяження вже зареєстровано у Державному реєстрі прав; 12) заявник звернувся із заявою про державну реєстрацію права власності щодо майна, що відповідно до поданих для такої реєстрації документів відчужено особою, яка на момент проведення такої реєстрації внесена до Єдиного реєстру боржників, зокрема за виконавчими провадженнями про стягнення аліментів за наявності заборгованості з відповідних платежів понад три місяці.
З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 18.02.2019 року вбачається, що право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_3 зареєстровано за ОСОБА_3 .
А відтак, з врахуванням передбачених ст. 24 Закону підстав для відмови в державній реєстрації прав, беручи до уваги наявність інформації про те, що право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_3 зареєстровано за ОСОБА_3 , колегія суддів вважає правомірною відмову Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради у в державній реєстрації права власності ОСОБА_1 в цілому на квартиру АДРЕСА_3 на підставі рішення Залізничного районного суду м. Львова від 17.05.2018 року, висновок суду першої інстанції про те, що державний реєстратор правомірно відмовив ОСОБА_1 у здійсненні державної реєстрації покликаючись на те, що на підставі відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на квартиру зареєстровано за іншим право набувачем, є вірним та обгунтованим. 
 
Колегія суддів не може погодитися з судом першої інстанції, який зазначив про те, що позивачка, звернувшись до суду з позовом про визнання недійсним та скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про реєстрацію за ОСОБА_3 права власності на 1/2 квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 886978046101, не навела жодних правових підстав для визнання такого запису недійсним та скасуванням його, та не надала суду доказів, які б стверджували її звернення до відповідних органів про оскарження внесеного запису, оскільки, як вбачається зі змісту позовної заяви, підставою для скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про реєстрацію за ОСОБА_3 права власності на Ѕ спірної квартири, позивачка вірно зазначила рішення Залізничного районного суду м. Львова від 17.05.2018 року, що набрало законної сили.
 
Крім цього, що стосується запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію за ОСОБА_3 права власності на 1/2 квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 886978046101, то такий запис було вчинено 15.03.2016 року, в той час, коли ОСОБА_3 вже не була власником Ѕ спірної квартири, що безспірно встановлено рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 17.05.2018 року, що набрало законної сили.
 
        За вищенаведеного, колегія суддів приходить до висновку про підставність позову  ОСОБА_1 , наявності правових підстав для визнання недійсним та скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про реєстрацію за ОСОБА_3 права власності на 1/2 квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 886978046101.
 
Враховуючи зміст резолютивної частини рішення Залізничного районного суду м. Львова від 17.05.2018 року, що набрало законної сили, яка не має зобов`язального характеру, колегія суддів не погоджується з судом першої інстанції, який відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , як на одну із підстав, посилався на те, що позивачка не зверталася за примусовим виконанням цього рішення до органів виконавчої служби.
 
Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин,що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. ст. ст. 376, 381- 384 ЦПК України, суд, -

  ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити.
Заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 10 жовтня 2019 року – скасувати та ухвалити постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.
Визнати недійсним та скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про реєстрацію за ОСОБА_3 права власності на 1/2 квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 886978046101.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 27.02.2020 року.

Головуючий:         Шеремета Н.О.

Судді: Крайник Н.П. 

       Цяцяк Р.П.