ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова
Іменем України
Справа № 638/6372/19 
Провадження № 22-ц/818/1047/20
13 січня 2020 року 
м. Харків
Харківський апеляційний суд у складі колегії:
головуючого         - Сащенко І.С.
суддів          - Коваленко І.П., Овсяннікової А.І.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - Комунальне підприємство охорони здоров`я «Обласна клінічна лікарня-центр екстреної медичної допомоги та медичних катастроф» післяклінічне відділення,
розглянув в порядку спрощеного апеляційного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 05 листопада 2019 року (суддя Аркатова К.В.) по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства охорони здоров`я «Обласної клінічної лікарні-центр екстреної медичної допомоги та медичних катастроф» післяклінічного відділення про визнання дій неправомірними, стягнення матеріальної та моральної шкоди,-

встановив:

       У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом, в якому з урахуванням уточнень просила стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду у розмірі 100000 грн. та матеріальну шкоду у розмірі 26878,24 грн. 
Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 19.06.2012 року Харківською міською поліклінікою №8 направлена до Харківської обласної лікарні для вирішення питання та направлення на МСЕК. Проте 21.06.2012 року після проведення обстеження видано виписку з протоколу № 175 про відсутність підстав для направлення на МСЕК. 
У 2014 році фактично підтверджено, що ОСОБА_1 мала бути направлена на МСЕК ще у 2012 році. Внаслідок неправомірних дій відповідача позивачу не визначена група інвалідності у 2012 році, через що остання не отримувала пенсію та фактично не мала змоги працювати. З 13.03.2012 року по 25.02.2014 рік вона була позбавлена засобів для існування, вважає що відповідач діяв навмисно, а відтак зазнала моральних страждань через отриманий стрес.
У судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги в повному обсязі.
Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував.
Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 05 листопада 2019 року в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. 
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить рішення скасувати за постановити нове, яким задовольнити її позов в повному обсязі.
Скарга мотивована неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи; невідповідністю висновків суду обставинам справи; порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що нею надано докази на підтвердження її позовних вимог, на які суд уваги не звернув. Ненаправлення вчасно ОСОБА_1 для отримання нею групи інвалідності завдало їй матеріальних збитків та моральних страждань. Крім того вважає, що суд безпідставно відмовив у задоволенні її клопотань до відповідача та експерта.
Правом на надання відзиву відповідач не скористався.
Згідно зі ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає. 
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано достатніх та допустимих доказів на підтвердження доводів про заподіяння їй майнової та моральної шкоди внаслідок несвоєчасного, на її думку, встановлення групи інвалідності. Надані позивачем докази не спростовують того, що відповідач діяв відповідно та в межах «Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян» від 13.11.2001 року № 455, «Положення про медико-соціальну експертизу».
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
Частиною 1 статті 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси  у спосіб, визначений законами або договором.
В силу положень ч. 1ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Матеріалами справи встановлено, що згідно довідки №699150 ОСОБА_1 призначено другу групу інвалідності безстроково з 25.02.2014 року. 
За повідомленням Харківського міського центру зайнятості від 12.05.2017 року під час перебування позивача на обліку з 07.10.2013 року по 25.02.2014 року останній допомога по безробіттю не виплачувалась. 
КЗОЗ «Харківська міська поліклініка №8» ОСОБА_1 направлена на обласну ЛКК для вирішення питання стійкої непрацездатності, перебувала на стаціонарному лікуванні з 03.05.2012 року по 17.05.2012 року та з 13.03.2012 року по 21.03.2012 року.
Згідно виписки з протоколу рішення обласної ЛКК №1752 від 21.06.2012 року дані для направлення позивача на МСЕК відсутні. 
За рішенням обласної ЛКК №536 від 13.02.2014 року ОСОБА_1 направлено на МСЕК. 
Згідно висновку експерта №284/15 в рамках кримінального провадження №12014220470003058 у ОСОБА_1 після проведеного 14.03.2012 року операційного втручання виникло ускладнення та проведене їй оперативне втручання 14.03.2012 року є неналежним наданням медичної допомоги.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 зазначає, що через злочинні дії відповідача їй вчасно не призначено групу інвалідності.
Відповідно до ч.1 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
За положеннями ч.1 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Згідно із частиною другою статті 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Як роз`яснено в п.п. 4, 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» №4 від 31.03.1995 року у позовній заяві про відшкодування моральної ( немайнової ) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Обов`язковому доведенню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, та вини останнього в її заподіянні.
Відповідно до п.23 Постанови КМУ «Про затвердження Положення про медико-соціальну експертизу і Положення про індивідуальну програму реабілітації та адаптації інваліда», медико-соціальна експертиза повинна здійснюватися після повного та всебічного медичного обстеження, проведення необхідних досліджень, визначення клініко-функціонального діагнозу, соціально-психологічного діагнозу, професійно-трудового прогнозу, одержання результатів відновного лікування, соціально- трудової реабілітації та інших даних, що підтверджують стійкий або необоротний характер захворювання.
Згідно п. 4.1. Наказу МОЗ України «Про затвердження інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян» від 13.11.2001 № 455, направлення хворого для огляду до МСЕК здійснюють ЛКК лікувально-профілактичних закладів за місцем проживання або лікування при наявності стійкого чи необоротного характеру захворювання, а також у тому разі, коли хворий був звільнений від роботи протягом чотирьох місяців безперервно з дня настання тимчасової непрацездатності чи протягом п`яти місяців у зв`язку з одним і тим самим захворюванням або його ускладненнями за останні дванадцять місяців, а при захворюванні на туберкульоз - протягом десяти місяців з дня настання непрацездатності.
Таким чином, медико- соціальна експертиза проводиться особам, що звертаються для встановлення інвалідності за направленням лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів за наявності відомостей, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності.
За клопотанням позивача, вона була направлена Харківською міською поліклінікою № 8 на обласну Лікарсько-консультаційну комісію (ЛКК) № 2200 з метою визначення стійкої непрацездатності, оскільки це є підставою для направлення її на МСЕК.
Однак, із Направлення на ЛКК № 2200 вбачається, що ОСОБА_1  на час проведення оперативного втручання (13.02.12 року) та на момент звернення до Харківської міської поліклініки № 8 не працювала та перебувала на обліку у центрі зайнятості;  крім того, знаходилась на лікуванні в стаціонарі 23 дні: в пологовому будинку № 2 з 13.03.12 року по 21.03.12 року (8 днів); в лікарні № 25 з 03.05.12 року по 17.05.12 року (15 днів), а також не перебувала на листку непрацездатності.
Таким чином, підстави для направлення  ОСОБА_1 на обласну ЛКК для визначення стійкості втрати непрацездатності у 2012 році після проведення операції відсутні.
Враховуючи викладене, позивачу було правомірно відмовлено у направленні на МСЕК, оскільки не було даних, наявність яких є обов`язковою.
Крім того, рішеннями судів першої, апеляційної та касаційної інстанції по справі №638/4531/16-ц було встановлено, що діагноз «міхурово-піхвова нориця», який став підставою для встановлення позивачу інвалідності ІІ групи, вперше зафіксований у виписці від 31.01.2014 року урологічного відділення КЗОЗ «ХМККБЛ №25» після проходження курсу лікування з 23.01.2014 року по 31 січня 2014 року.
Посилання в апеляційній скарзі на висновок медичної експертизи №284/15, яким визнано проведення оперативного втручання 14.03.2012 року - неналежним наданням медичної допомоги, в наслідок якого виникло ускладнення - порушення структури та функції сечового міхура, на висновки суду не впливає, оскільки може бути лише підтвердженням спричинення ушкодження її здоров`ю, а не факта необхідності направлення її на МСЕК .
До того ж, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що у вказаному висновку зазначено, що « Згідно з наведеним протоколом оперативного втручання, яких-небудь ускладнень під час проведення оперативного втручання гр. ОСОБА_1 - не було. Відповідно до щоденників в медичній картці стаціонарного хворого, післяопераційний період протікав без ускладнень. За записами гінеколога від 09.04.2012 року через 3 тижні після проведеного оперативного втручання, гр. ОСОБА_1 звернулась зі скаргами на «недержание мочи». Згідно з даними медичної карти стаціонарного хворого №2307, гр. ОСОБА_1 з 03.05.12 року по 17.05.12 року перебувала на лікуванні у відділенні урології Харківської міської клінічної багатопрофільної лікарні №25 з приводу загострення хронічного циститу, нетримання сечі. … Після проведеного лікування гр. ОСОБА_1 виписалась без покращення стану».
Таким чином, за відсутності відповідного діагнозу станом на 2012 рік, підстави для направлення позивача на МСЕК були відсутні, що виключає вину відповідача у несвоєчасному, на думку позивача, направленні її на комісію для встановлення групи інвалідності.
Згідно з ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 76, ч. 1, 2 ст. 77, ч. 1 ст. 95, ст. 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування.
Згідно з ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Посилання в апеляційній скарзі на необхідність виклику в судове засідання експерта є необґрунтованим, оскільки питання, поставлені експерту стосувались оцінки якості надання медичної допомоги ОСОБА_1 , а не відповідності дій посадових осіб відповідача щодо строків направлення позивачки на МСЕК. 
Також не можна визнати необхідним і виклик Голови ЛКК «Обласної клінічної лікарні» Ющенко Л.Г. в якості представника відповідача для надання пояснень у справі, оскільки сторона у відповідності до ст.246 ЦК України на власний розсуд визначає особу для представлення її інтересів в суді, наділяючи її відповідними повноваженнями.
Покладення на відповідача обов`язку надати нормативні документи для встановлення строків подачі документів на МСЕК колегія суддів також вважає недоцільним, оскільки відповідно до ч.ч.2,3 ст.10 ЦПК України суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені  Конституцією та законами України.
Таким чином, матеріали справи містять достатньо доказів для прийняття судового рішення та додаткової оцінки не потребують.
Враховуючи відсутність винних дій відповідача, які б знаходилася у причинно-наслідковому зв`язку з негативними наслідками для позивача, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції. Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 05 листопада 2019 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий                                                                        І.С.Сащенко

         Судді                                                                            А.І. Овсяннікова 

                                                                               І.П.Коваленко