ПОСТАНОВА
Іменем України

21 лютого 2020 року 
Київ
справа №826/17443/15
адміністративне провадження №К/9901/27384/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Гончарової І.А., 
суддів - Олендера І.Я., Ханової Р.Ф.,
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Діавест - Комп`ютерний Світ»
на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 17 травня 2015 року (колегія суддів: головуючий суддя - Мамчур Я.С., судді - Желтобрюх І.Л., Шостак О.О.)
у справі №826/17443/15 
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Діавест - Комп`ютерний Світ»
до Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління ДФС у м. Києві
про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, 

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Діавест - Комп`ютерний Світ» (далі - Товариство, ТОВ «Діавест - Комп`ютерний Світ», позивач, платник) звернулося до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління ДФС у м. Києві (далі - ДПІ у Голосіївському районі) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень.

В обґрунтування позовних вимог Товариство зазначило про реальність виконання укладених між позивачем та його контрагентами: ТОВ «Стек-Комп`ютер», ТОВ «Фірма Валтек», ТОВ «Айкю Трейдінг СБ», ТОВ «Галсервіс ІТ», ТОВ «Мануал Груп», ТОВ «Айтіелектро», ТОВ «Техно-Торг», ТОВ «Інжбудпарк», ТОВ «ТД ІТ Рішень» договорів, правильність визначення Товариством своїх податкових зобов`язань та протиправність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень контролюючого органу.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 04 березня 2016 року (головуючий суддя - Федорчук А.Б.) адміністративний позов задоволено повністю:

-          визнано незаконними та скасовано податкові повідомлення - рішення від 30 квітня 2015 року №0003282207 та №0003292207, винесені Державною податковою інспекцією у Голосіївському районі Головного управління ДФС у м. Києві;

-          стягнуто з Державною податковою інспекцією у Голосіївському районі Головного управління ДФС у м. Києві за рахунок бюджетних асигнувань на користь ТОВ «Діавест - Комп`ютерний Світ» судові витрати у в сумі 3 654 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що надані позивачем первинні документи в повній мірі підтверджують реальність виконання укладених між позивачем та вказаними вище контрагентами угод, а також зазначив, що положення Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» не розповсюджуються на спірні правовідносини, оскільки згідно норм Цивільного кодексу України предметом договору піднайму (суборенди) є неспоживча річ, а предметом договору про надання послуг, послуга яка споживається в процесі вчинення дії або здійснення певної діяльності.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 17 травня 2016 року апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління ДФС у м. Києві задоволено, постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 04 березня 2016 року скасовано та прийнято нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі. Стягнуто з ТОВ «Діавест - Комп`ютерний Світ» на користь Київського апеляційного адміністративного суду судовий збір в сумі 4 019 грн 40 коп.

Скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції, посилаючись на інформацію отриману контролюючим органом від інших органів державної фіскальної служби та відомості наявні в інформаційній системі «Податковий блок» зазначив, що господарські операції позивача з ТОВ «Стек-Комп`ютер», ТОВ «Фірма Валтек», ТОВ «Айкю Трейдінг СБ», ТОВ «Галсервіс ІТ», ТОВ «Мануал Груп», ТОВ «Айтіелектро», ТОВ «Техно-Торг», ТОВ «Інжбудпарк», ТОВ «ТД ІТ Рішень» реально не виконувались, а були спрямовані на мінімізацію Товариством своїх податкових зобов`язань, а також зазначив, що продаж товару без застосування РРО не є триваючим порушенням і невидача касового чеку під час кожного продажу товару визнається окремим порушенням, то наступне незастосування РРО чи невидача чеку при продажу товару буде вважатися повторним.

Не погодившись з зазначеним рішенням суду апеляційної інстанції, позивач подав до Вищого адміністративного суду України касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права просив його скасувати, залишивши в силі постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 04 березня 2016 року. В обґрунтування вимог касаційної скарги зазначає, що надані позивачем первинні документи підтверджують реальність виконання укладених між позивачем та вказаними вище контрагентами угод, натомість висновки суду апеляційної інстанції про відсутність реального факту здійснення зазначених господарських операцій ґрунтуються виключно на припущеннях посадових осіб контролюючого органу та не підтверджуються жодними належними доказами. Також скаржник зазначає, що норми Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» не поширюються на спірні правовідносини, оскільки діяльність зі здавання в суборенду нежитлового приміщення не може ототожнюватись з діяльністю у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг. Крім того Товариство посилається на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 15 квітня 2015 року у справі №21-89а13, згідно якої не виконуючи протягом певного періоду обов`язок щодня друкувати фіскальний звітний чек, суб`єкт підприємницької діяльності вчиняє продовжуване правопорушення, а не зберігаючи цей чек у КОРО триваюче. Вищевикладене, на думку платника, свідчить про помилковість висновків суду апеляційної інстанції, що невидача касового чеку під час кожного продажу товару визнається окремим порушенням та доводить протиправність застосування відповідачем до Товариства фінансових санкцій за кожне порушення згідно п. 4 ст. 17 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг».

Від відповідача відзиву на касаційну скаргу не надійшло, що не перешкоджає розгляду справи. 

22 лютого 2018 року касаційну скаргу передано до Верховного Суду в порядку передбаченому Розділом VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції від 03.10.2017).

Пунктом 4 частини першої Розділу VІІ "Перехідні положення" КАС України (в редакції, що діє з 15 грудня 2017 року) передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши та обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Як встановлено судами попередніх інстанцій та підтверджується матеріалами справи, посадовими особами відповідача проведено документальну планову виїзну перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю "Діавест - Комп`ютерний Світ" щодо питань дотримання вимог податкового законодавства та валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2012 по 31.12.2013.

За результатами перевірки складено акт від 30.03.2015 №184/1-22-07/36376703 (далі - Акт перевірки).

Як вбачається з Акту перевірки, контролюючий орган дійшов висновку про порушення позивачем вимог: 

-          п.44.1 ст.44, п.135.1, пп.135.5.15 п.135.5 ст.135, п.138.2, п.138.4 ст.138, пп.139.1.9 п.139.1.9 ст.139 Податкового кодексу України, внаслідок чого занижено податок на прибуток всього на суму 1 779 638 грн, в т.ч. за 2012 рік в розмірі 1 520 588 грн та за 2013 рік в розмірі 259 050 грн; 

-          п.44.1 ст.44, п.198.3, п.198.6 ст.198, п.201.4, п.201.6 ст.201 Податкового кодексу України, внаслідок чого занижено податок на додану вартість в сумі 2 218 364 грн. в тому числі за лютий 2012 року в сумі 611 грн, за березень 2012 року в сумі 688 грн, за червень 2012 року у сумі 46 266 грн, за серпень 2012 року в сумі 2 066 грн, за вересень 2012 року в сумі 1 127 грн, за жовтень 2012 року в сумі 3 683 грн, за листопад 2012 року в сумі 6 278 грн, за грудень 2012 року в сумі 2 062 600 грн, за січень 2013 року в сумі 2 473 грн, за березень 2013 року в сумі 3 983 грн, за липень 2013 року в сумі 7 891 грн, за грудень 2013 року в сумі 80 738 грн;

-          п.1, п.2, п.6, п.9, п.10 ст.3 та п.1, п.4, п.5 ст.17 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг».

На підставі Акта перевірки контролюючим органом прийнято податкові повідомлення-рішення: від 30.04.2015 №0003282207, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на прибуток в розмірі 2 224 548 грн, у т.ч. за основним платежем - 1 779 638 грн та за штрафними санкціями в розмірі 444 910 грн; №0003292207, яким Товариству збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість на загальну суму 2 772 955 грн, у т.ч. за основним платежем в розмірі 2 218 364 грн та за штрафними санкціями в розмірі 554 591 грн.

Контролюючий орган дійшов висновку, що господарські операції між позивачем та ТОВ «Стек-Комп`ютер», ТОВ «Фірма Валтек», ТОВ «Айкю Трейдінг СБ», ТОВ «Галсервіс ІТ», ТОВ «Мануал Груп», ТОВ «Айтіелектро», ТОВ «Техно-Торг», ТОВ «Інжбудпарк», ТОВ «ТД ІТ Рішень» реально не виконувались, а лише були документально оформлені з метою отримання Товариством податкових пільг та про порушення позивачем вимог п. 4 ст. 17 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг».

Вважаючи зазначені податкові повідомлення - рішення протиправними, позивач оскаржив їх до суду.

Надаючи правову оцінку викладеним вище обставинам, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 159 КАС України (в редакції, що діяла до 15.12.2015) судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вищенаведені вимоги кореспондуються з приписами статті 242 КАС України (в редакції, що діє з 15.12.2015), відповідно до якої рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанції вказаним вимогам не відповідають в зв`язку з наступним.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України та Податковим кодексом України (далі - ПК України) в редакції, що були чинними на момент їх виникнення.

Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Відповідно до пп. 14.1.27 п. 14.1 ст. 14 ПК України витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов`язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником);

Згідно з п. 14.1.181 ПК України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу (п. 138.2 ст. 138 ПК України).

Згідно із пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Пунктом 198.1 статті 198 ПК України встановлено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій, у тому числі, з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу (п. 198.6 ст. 198 ПК України).

Таким чином, господарські операції для визначення податкового кредиту та витрат мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування податкового кредиту наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами.

Якщо господарська операція фактично не відбулася, то первинні документи, складені платником податку та його контрагентом на підтвердження такої операції, не відповідають дійсності, та свідчать про відсутність у сторін волевиявлення щодо реального здійснення господарської операції.

Таким чином, аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту. При цьому в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції.

Отже, наслідки для податкового обліку створює фактичний рух активів за результатами здійснення господарських операцій, що є обов`язковою умовою для формування податкового кредиту, і вказана обставина є визначальною для дослідження судами під час вирішення цієї справи.

Про відсутність реального характеру відповідних операцій можуть свідчити, зокрема, наявність таких обставин: неможливість здійснення платником податку зазначених операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності, відсутність у платника податку необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності в силу відсутності управлінського або технічного персоналу, основних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів, здійснення операцій з товарно-матеріальними цінностями, які не вироблялися або не могли бути вироблені в обсязі, зазначеному платником податку в документах обліку.

При цьому Суд зазначає, що кожна з вказаних вище обставин не може бути самостійним та беззаперечним свідченням (доказом) відсутності реального характеру господарських операцій, проте наявність таких обставин в сукупності, що має бути встановлено судом, може свідчити на користь висновку про неможливість фактичного проведення (вчинення) господарських операцій.

При вирішенні спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку, зокрема якщо предметом спору є достовірність первинних документів та підтвердження інших обставин реальності відображених у податковому обліку господарських операцій, суди повинні враховувати, що відповідно до вимог ст.  77 Кодексу адміністративного судочинства України, обов`язок доведення відповідних обставин у спорах між особою та суб`єктом владних повноважень покладається на суб`єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти позову.

У разі надання контролюючим органом доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать, що документи, на підставі яких платник податків задекларував податковий кредит та сформував витрати, містять інформацію, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи. Наведене випливає зі змісту ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що між позивачем та ТОВ «ТД ІТ Рішень», ТОВ «Інжбудпарк», ТОВ «Техно-Торг», ТОВ «Стек-Комп`ютер», ТОВ «Айтіелектро», ТОВ «Мануал Груп», ТОВ «Галсервіс ІТ», ТОВ «Айкю трейдінг СБ», ТОВ «Фірма Валтек» укладено ряд договорів поставки обладнання комп`ютерної та офісної техніки, тощо.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції відхиливши доводи контролюючого органу про те, що фактично вказані договори не виконувалися, обмежився посиланням на те, що документи, надані позивачем в підтвердження виконання умов договору за своєю формою та змістом відповідають вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України» та підтверджують реальність виконання укладених між позивачем і вказаним вище контрагентом угод.

Натомість суд апеляційної інстанції скасував рішення суду першої інстанції та дійшов висновку про нереальність укладених між позивачем та вказаними вище контрагентами договорів пославшись при цьому на відомості, викладені в актах перевірок інших органів державної фіскальної служби відносно контрагентів позивача та інформацію, що міститься в інформаційній системі «Податковий блок».

При цьому, судами не встановлено обставин щодо використання Товариством отриманого за вказаними вище договорами товару у власній господарській діяльності, Товариством не надано жодної інформації щодо зберігання товару, його транспортування, наявності власних або орендованих транспортних засобів, визначення перевізника, вантажовідправника, вантажоотримувача, відомостей про маршрут, посередників у транспортуванні, фактичного отримання позивачем товару, доказів здійснення позивачем розрахунку за поставлений товар, тощо.

Крім того, задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції зазначив, що положення Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» не розповсюджуються на спірні правовідносини, посилаючись при цьому виключно на норми Цивільного кодексу України. Натомість суд апеляційної інстанції скасувавши рішення суду першої інстанції зазначив про правомірність притягнення позивача до відповідальності за порушення п. 4 ст. 17 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» жодним чином не обґрунтувавши при цьому правомірність застосування до спірних правовідносин норм вказаного Закону пославшись при цьому на листи ДПА України від 22.12.2008 №26818/7/23-7017 та від 24.12.2009 №13432/6/23-7015/1445 та не врахував при цьому правову позицію, висловлену Верховним Судом України у справах №21-89а13 від 16.04.2013, №21-155а13 від 04.06.2013, №21-442а13 від 17.12.2013 та Верховним Судом у постанові №804/1404/15 від 23 травня 2019 року.

Так, згідно з вимогами п. 5.2 ст. 5 ПК України у разі якщо поняття, терміни, правила та положення інших актів суперечать поняттям, термінам, правилам та положенням цього Кодексу, для регулювання відносин оподаткування застосовуються поняття, терміни, правила та положення цього Кодексу. 

Суди попередніх інстанцій під час розгляду справи не перевірили чи є здавання майна в оренду (суборенду) послугою з урахуванням норм саме податкового законодавства та не врахували, що норми іншого законодавства підлягають застосуванню до спірних правовідносин в частині, що не суперечить ПК України. 

Вказані обставини залишилися поза увагою судами попередніх інстанцій.

За таких обставин колегія суддів Касаційного адміністративного суду дійшла висновку, що внаслідок неповного з`ясування обставин справи судами попередніх інстанцій зроблено передчасні та такі, що не ґрунтуються на матеріалах справи висновки, не забезпечено повного і всебічно з`ясування обставин в адміністративній справі, не вжито визначених законом заходів для з`ясування всіх обставин справи, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю і передати справу на новий розгляд.

Частиною першою статті 353 КАС України обумовлено, що підставою для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Під час нового розгляду справи судам необхідно відповідно до положень частини четвертої статті 9 КАС України вжити визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи, запропонувати сторонам надати докази на підтвердження їх доводів та заперечень, з`ясувати обставини, за яких відбулась доставка придбаного товару, його подальше використання в господарській діяльності Товариства, встановити наявність основних фондів та трудових ресурсів для виконання умов укладених договорів, тощо.

За правилами ст. 353 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

У зв`язку з вищенаведеним, колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що суди попередніх інстанцій допустили порушення норм процесуального права, не встановили при цьому фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, що є підставою для часткового задоволення касаційної скарги, скасування рішень судів попередніх інстанцій та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Враховуючи вищевикладене, керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, 

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Діавест - Комп`ютерний Світ» - задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 04 березня 2016 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 17 травня 2015 року скасувати.

Справу 826/17443/15 направити на новий розгляд до Окружного адміністративного суду м. Києва.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач                                                                                       І. А. Гончарова

Судді                                                                                                          І. Я. Олендер

                                                                                                            Р. Ф. Ханова