ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

24 лютого 2020 року 	м. Дніпро	справа № 160/6958/19	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача:  Шальєвої В.А.
суддів:                           Білак С.В., Олефіренко Н.А.,     
розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду у м. Дніпрі апеляційну скаргу Меламеда Вадима Борисовича, який діє від імені ОСОБА_1 Йосиповича, на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.09.2019 р. (суддя Кучма  К.С.) в справі № 160/6958/19 за позовом Меламеда Вадима Борисовича, який діє від імені ОСОБА_1 , до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання бездіяльності та рішення протиправними,  зобов`язання вчинити певні дії, 
ВСТАНОВИВ:
          Представник ОСОБА_1 Йосиповича за довіреністю ОСОБА_2 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області   (далі – ГУ ПФУ) про визнання протиправною бездіяльності щодо не поновлення пенсії, визнання протиправними та скасування рішень про відмову у поновленні виплати пенсії, викладених у листах від 12.03.2019 р. та 12.04.2019 р.,  зобов`язання поновити виплату пенсії з 07.10.2009 р. відповідно до  Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з проведенням індексацій і компенсацією втрати частини доходів.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.09.2019 р. в задоволенні позову відмовлено.
          В апеляційній скарзі представник позивача просить скасувати рішення з підстав неправильного застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, ухвалити нове рішення про задоволення позову. Вказує на неврахування судом першої інстанції, що оскільки позивачу пенсія призначена у 1997 році, питання громадянства є неактуальним, оскільки законодавство не вимагає підтвердження громадянства у питанні поновлення пенсії, яке у позивача є, про що свідчить посвідчення особи, видане державою Ізраїль, а Порядом № 22-1 не визначено вимог до виду паспорту, який подається до  органу Пенсійного фонду. На думку апелянта, висновок суду першої інстанції про закінчення строку дії паспорту є неправильним та таким, що не відповідає приписам Закону України «Про громадянство України», позивачем не припинялось громадянство України. Крім того, не врегулювання на законодавчому рівні пенсійного забезпечення громадян України, які виїхали за кордон в країни, з якими не укладено відповідних договорів, за практикою Європейського Суду з прав людини породжує дискримінацію таких  громадян.
          У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, відмовивши у задоволенні апеляційної скарги.
Справа судом розглянута  без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України у зв`язку з подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Перевіривши  законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.
          Судом першої інстанції встановлено, що до червня 1995 року ОСОБА_3 у м. Дніпрі, а отримував пенсію за вислугу років.
04.06.1997 р. позивач виїхав з України до Ізраїлю на постійне місце проживання, де був прийнятий на консульський облік в консульському відділі посольства України в Державі Ізраїль, у зв`язку із чим виплату пенсії  припинено.
28.02.2019 р. представник позивача за довіреністю В. Меламед звернувся до ГУ ПФУ із заявою про поновлення виплати пенсії за вислугу років ОСОБА_3 з 07.10.2009 р.
Листом №159/03.6-13 від 12.03.2019 р. відповідачем у поновленні виплати пенсії відмовлено з підстав не подання заяви пенсіонером особисто, постійного проживання позивача за кордоном, відсутності між Україною та Державою Ізраїль договору щодо пенсійного забезпечення.
Листом №193/03.6-13 від 12.04.2019 р. про надання додаткових документів для поновлення пенсії відповідач повідомив, що документи, які б підтверджували факт реєстрації або фактичного проживання позивача в Соборному районі м. Дніпра, не надані, тому звернення до управління з питання поновлення (перерахунку) пенсії за віком є безпідставними. Додатково надані документи, а саме реєстраційний номер облікової картки платника податків, видані позивачу ГУ ДФС у Запорізькій області, не підтверджують факт реєстрації або фактичного проживання в Соборному районі м. Дніпра.
          Встановивши,  що при зверненні до відповідача із заявою про призначення пенсії представником за довіреністю В.Меламедом подано копію паспорту громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_3 , який видано 11.12.1996 р., строком дії до 11.12.2006 р., з відміткою, що термін дії паспорту продовжено до 11.12.2016 р., суд першої інстанції вважав, що поданий до ГУ ПФУ паспорт не є документом, що посвідчує особу позивача, тому дійшов висновку, що повернення відповідачем документів щодо призначення пенсії за віком позивачу через відсутність відмітки про продовження терміну дії паспорту громадянина України для виїзду за кордон, є правомірним.
          Суд визнає такий висновок обґрунтованим, з огляду на наступне.
Судом встановлено, що ОСОБА_3 з 27.11.1995 р. отримував пенсію за віком, перебував на обліку в Індустріальному районному відділі соціального забезпечення м. Дніпропетровська (а.с. 212).
За заявою ОСОБА_3 про зняття з пенсійного обліку  з 01.06.1997 р. у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон розпорядженням  від 15.04.1997 р. ОСОБА_3 знято з пенсійного обліку з 28.05.1997 р., пенсія виплачена за 6 місяців (а.с. 229, 230). 
ОСОБА_3 виїхав на постійне місце проживання до держави Ізраїль у 1997 р., взятий на консульський облік в посольстві України в Ізраїлі 16.09.2013 р. (а.с. 49). Термін дії паспорту громадянина України  для виїзду за кордон продовжено до 11.12.2016 р. (а.с. 48). 
28.02.2019 р. позивач через представника за довіреністю звернувся до відповідача із заявою про поновлення  пенсії за віком з 04.12.1997 р., надавши, зокрема, копію  паспорта. 
Листом № 159/03.6-13 від 12.03.2019 р. відповідачем у поновленні виплати пенсії відмовлено з підстав не подання заяви пенсіонером особисто, постійного проживання позивача за кордоном, відсутності між Україною та Державою Ізраїль договору щодо пенсійного забезпечення.
Листом № 193/03.6-13 від 12.04.2019 р. відповідачем повідомлено представника позивача, що документи, які б підтверджували факт реєстрації або фактичного проживання позивача в Соборному районі м. Дніпра, не надані, тому звернення до управління з питання поновлення (перерахунку) пенсії за віком є безпідставними. Додатково надані документи, а саме реєстраційний номер облікової картки платника податків, видані позивачу ГУ ДФС у Запорізькій області, не підтверджують факт реєстрації або фактичного проживання в Соборному районі м. Дніпра.
Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.
Відповідно до положень статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. 
                              Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
                           Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. 
Тобто, право на отримання пенсії в Україні є конституційним правом громадянина України.
Частиною 3 статті 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини визначено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.
                              Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
                           Таким чином, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав. 
                              Отже, враховуючи викладене, позивач як громадянин України, незалежно від країни свого проживання, вправі користуватися всіма своїми конституційними правами, в тому числі, і правом на пенсійне забезпечення.
Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07.02.2014р., у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ доходить висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення).
У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов`язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23.02.2006р. №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».
Таким чином, проживаючи в Ізраїлі як громадянин України, позивач має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни України, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.
Частиною 1 статті 8 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 р. № 1058-IV (далі – Закон № 1058-IV) право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у  статті 36  цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом (пункт 1).
За змістом частини 1 статті 26   Закону № 1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років.
Порядок звернення за призначенням (перерахунком) пенсії визначено статтею 44 Закону № 1058-IV, відповідно до частин 1 якої заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.
Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до  Закону України  «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» затверджено постановою Правління Пенсійного фонду України від  25.11.2005 р. № 22-1,  зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 р. за № 1566/11846 (далі – Порядок № 22-1, пунктом 1.1 якого визначено, що заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім`ї у зв`язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, об`єднаного управління (далі - орган, що призначає пенсію) за місцем проживання (реєстрації).
Відповідно до пункту 2.1 Порядку № 22-1 до заяви про призначення пенсії за віком додаються такі документи:
1) документ про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків (крім осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний орган і мають відмітку у паспорті) або свідоцтво про загальнообов`язкове державне соціальне страхування;
2) документи про стаж, що визначені  Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок підтвердження наявного трудового стажу); 
4) документи про місце проживання (реєстрації) особи;
5) документи, які засвідчують особливий статус особи:
Пунктом 2.9 Порядку № 22-1 передбачено, що особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).
Згідно з пунктом 2.22 Порядку № 22-1 за документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або документ відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземці та особи без громадянства подають також посвідку на постійне проживання.
Спірним є питанням відмови у призначенні пенсії через не надання особою паспорту громадянина України (або іншого документу, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).
Як зазначено вище, представником позивача надано відповідачу разом із заявою про поновлення пенсії за віком копію паспорту громадянина України для виїзду за кордон.
Правові та організаційні засади створення та функціонування Єдиного державного демографічного реєстру та видачі документів, що посвідчують особу, підтверджують громадянство України чи спеціальний статус особи, а також права та обов`язки осіб, на ім`я яких видані такі документи, визначає  Закон України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» від 20.11.2012 р. № 5492-VI (далі – Закон № 5492-VI).
За змістом п. 1 ч. 1  ст. 13 Закону  № 5492-VI до документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, відносяться    паспорт громадянина України;    паспорт громадянина України для виїзду за кордон;    дипломатичний паспорт України;    службовий паспорт України;    посвідчення особи моряка;    посвідчення члена екіпажу;    посвідчення особи на повернення в Україну;    тимчасове посвідчення громадянина України.
Згідно з п. 2 ч. 1  ст. 13 Закону № 5492-VI  до документів, що посвідчують особу та підтверджують її спеціальний статус, належать    посвідчення водія; посвідчення особи без громадянства для виїзду за кордон; посвідка на постійне проживання;    посвідка на тимчасове проживання;    картка мігранта;    посвідчення біженця;    проїзний документ біженця;    посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту;    проїзний документ особи, якій надано додатковий захист.
Відповідно до частин 1, 3, 5 статті 22  Закону № 5492-VI  паспорт громадянина України для виїзду за кордон є документом, що посвідчує особу, підтверджує громадянство України особи, на яку він оформлений, і дає право цій особі на виїзд з України і в`їзд в Україну.
Кожен громадянин України не може мати більше двох паспортів громадянина України для виїзду за кордон.
Паспорт громадянина України для виїзду за кордон оформляється особам, які не досягли шістнадцятирічного віку, на чотири роки, а особам, які досягли шістнадцятирічного віку, - на 10 років.
Оформлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон здійснюється в Україні розпорядником Реєстру, а за кордоном - ЗДУ. Прийняття заяв-анкет для внесення інформації до Реєстру, видача паспорта громадянина України для виїзду за кордон здійснюються розпорядником Реєстру та ЗДУ, а також уповноваженими суб`єктами, передбаченими  пунктом 4 частини першої статті 2 цього Закону.
Таким чином, паспорт громадянина України для виїзду за кордон є документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України.
Частиною  8 статті 16 Закону № 5492-VI встановлено, що у разі закінчення строку дії документа або смерті особи її документи в порядку і строки, визначені законодавством, здаються уповноваженому суб`єкту, який видав такий документ, якщо інше не передбачено цим Законом, а якщо така особа проживає (проживала) за кордоном – ЗДУ (закордонні дипломатичні установи України).
Зазначеним Законом в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо документів, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус, спрямованих на лібералізацію Європейським Союзом візового режиму для України»  від 14.07.2016 р. № 1474-VIII не передбачено продовження строку дії паспорту громадянина України для виїзду за кордон.
Аналогічно, Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21.04.1994 р.  № 3857-XII, який регулює порядок здійснення права  громадян  України на   виїзд  з  України  і  в`їзд  в  Україну,  порядок  оформлення документів для зарубіжних поїздок,  визначає  випадки  тимчасового обмеження  права  громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв`язання спорів у цій сфері, в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо документів, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус, спрямованих на лібералізацію Європейським Союзом візового режиму для України»  від 14.07.2016 р. № 1474-VIII не передбачено продовження строку дії паспорту громадянина України для виїзду за кордон.
Таким чином, паспорт громадянина України за виїзду за кордон, строк дії якого закінчився, є недійсним.
У разі закінчення строку дії такого документу громадянин України, який постійно проживає за кордоном, повинен звернутися до відповідної закордонної дипломатичної установи України в порядку, визначеному частиною 11 статті 22 Закону № 5492-VI, для оформлення паспорту.
Враховуючи, що строк дії паспорту громадянина України для виїзду за кордон позивача, копію якого надано представником позивача до органу Пенсійного фонду для призначення пенсії,  закінчився 11.12.2016 р., а іншого документу, що посвідчує особу позивача, передбаченого  Законом України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», позивачем та його представником органу Пенсійного фонду разом із заявою про призначення виплати пенсії не надано,  відповідачем обґрунтовано відмовлено позивачу    у призначенні пенсії.
Доводи апелянта  щодо відсутності підстав для відмови у призначенні пенсії спростовані приведеними вище висновками суду.
Стосовно доводів про  те, що не врегулювання на законодавчому рівні пенсійного забезпечення громадян України, які виїхали за кордон в країни, з якими не укладено відповідних договорів, за практикою Європейського Суду з прав людини породжує дискримінацію громадян, суд зазначає наступне.
Позивач як громадянин України жодним чином не обмежений у праві на пенсійне забезпечення в Україні. 
Проте позивач при зверненні до органів, що призначають та виплачують пенсію, повинен наряду з іншими громадянами України дотримуватися приписів діючого законодавства щодо подання необхідних документів для призначення (поновлення) пенсії.
Верховним Судом в постанові від 06.02.2018  р.   у справі №723/2676/14-а висловлена правова позиція, відповідно до якої  призначення пенсії здійснюється не автоматично, а передбачає виконання ряду процедурних дій, пов`язаних з встановленням особи, що звернулася за призначенням пенсії, та наявність визначеного переліку документів.
Оскільки позивачем не дотримано норм Порядку № 22-1 щодо подання необхідних документів для призначення пенсії, відповідачем обґрунтовано відмовлено у призначенні пенсії за віком.
Суд вказує, що  обов`язковість дотримання певної процедури стосовно подання документів вимагається як при призначенні пенсії, так й при поновленні пенсії.
Суд зазначає, що позивач не позбавлений можливості повторного звернення за призначенням пенсії до органів Пенсійного фонду України.
З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.
Оскільки предметом позову в цій справі є  дії (рішення) суб`єкта владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, тобто ця справа є справою незначної складності у розумінні п. 3 ч. 6 ст. 12 КАС України, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає оскарженню в касаційному порядку. 
Керуючись ст. ст. 6, 7, 8, 9,   242, 243,   308, 311,  315,   316,   321,   322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд   
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Меламеда Вадима Борисовича, який діє від імені Епштейна Григорія Йосиповича, на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.09.2019 р. в справі № 160/6958/19  залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.09.2019 р. в справі № 160/6958/19 за позовом ОСОБА_2 , який діє від імені ОСОБА_1 Йосиповича, до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання бездіяльності та рішення протиправними,  зобов`язання вчинити певні дії залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття 24.02.2020 р. та відповідно п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України касаційному оскарженню не підлягає.
          Повне судове рішення складено 24.02.2020 р.
   
             Суддя-доповідач                                                                      В.А. Шальєва 

                               суддя                                                                      С.В. Білак 

                               суддя                                                                      Н.А. Олефіренко