П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №  685/992/19                               Головуючий суддя 1-ої інстанції -  Тарновецький І.І.                                                                                  Суддя-доповідач -  Граб Л.С.   

22 січня 2020 року
м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Граб Л.С. 
суддів:  Іваненко Т.В.  Сторчака В. Ю. , 
за участю: секретаря судового засідання: Шпикуляк Ю.В.
представника відповідача: Гречанюка А.В.

розглянувши  у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 20 вересня 2019 року  у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про визнати протиправним та скасувати рішення, 

В С Т А Н О В И В :
В липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області  (далі ГУ ПФУ в Хмельницькій області), в якому просив:
-визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ в Хмельницькій області від 30.11.2018 №16, прийняте складом комісії з питань підтвердження стажу роботи на посадах, що дають право на призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років при ГУ ПФУ в Хмельницькій області про відмову у зарахуванні ОСОБА_1 до пільгового стажу періоду  роботи з 01.01.1993 по 31.12.1997;
-визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ в Хмельницькій області від 29.12.2018 №6 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 за віком на пільгових умовах;
- зобов`язати ГУ ПФУ в Хмельницькій області  призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах з 11.09.2018, як трактористу-машиністу на підставі п. п. 3 ч. 2 ст. 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 20.09.2019 позов задоволено частково:
-визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ПФУ в Хмельницькій області від 30.11.2018 №16, прийняте складом комісії з питань підтвердження стажу роботи на посадах, що дають право на призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років при ГУ ПФУ в Хмельницькій області про відмову у зарахуванні ОСОБА_1 до пільгового стажу періоду його роботи з 01.01.1993 по 31.12.1997;
-визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ПФУ в Хмельницькій області від 29.12.2018 №6, про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 за віком на пільгових умовах;
-зобов`язано ГУ ПФУрозглянути повторно заяву ОСОБА_1 від 29.10.2018 про підтвердження стажу роботи;
-зобов`язано ГУ ПФУ в Хмельницькій області розглянути повторно заяву ОСОБА_1 від 29.10.2018 про призначення йому пенсії за віком на пільгових умовах, як трактористу машиністу.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, сторони подали апеляційні скарги.
Позивач оскаржив рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 20.09.2019 в частині відмови в задоволенні позову, а відповідач- в частині задоволення позову. 
В обґрунтування апеляційної скарги позивач вказав, що судом першої інстанції безпідставно не враховано те, що відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд, а тому вважає, що належним способом захисту його права на пенсійне забезпечення, буде зобов`язання відповідача  призначити  пенсію, а не повторно розглянути заяву.
Мотивами апеляційної скарги відповідач зазначив, що в трудовій книжці ОСОБА_1 наявні дописування дати народження та дати вступу в члени колгоспу, що суперечить Інструкції про заповнення трудової книжки а в стажовій книзі не вказано по-батькові особи, на чиє ім`я вона видана.
Також апелянт просив звернути увагу, що страховий стаж позивача складає лише 20р. 6м. 2 дні, що є недостатнім для призначення пільгової пенсії. Крім того, вказав на відсутність  документів, які підтверджують сплату ФГ "Огайо" за ОСОБА_1 страхових внесків за період з 01.01.2002 по 31.12.2002. 
Сторони  своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися. 
Відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. 
В свою чергу, представник відповідача заперечив стосовно задоволення апеляційної скарги позивача,  просив рішення суду першої інстанції залишити без змін щодо відмови в задоволенні позову та скасувати оскаржуване судове рішення в частині задоволення позову і прийняти нову постанову, якою в позові відмовити.
Позивач, будучи належним чином повідомленим  про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без участі останнього.
У відповідності до вимог  ч.1 ст.205 КАС України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
В судовому засіданні представник відповідача підтримав свою апеляційну скаргу та просить її задовольнити, а в задоволенні апеляційної скарги позивача відмовити.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи із наступного.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 позивачу виповнилось 55 років і він звернувся до ГУ ПФУ в Хмельницькій області із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах.
Рішенням Комісії з питань підтвердження стажу роботи на посадах, що дають право на призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років при ГУ ПФУ в Хмельницькій області від 30.11.2018 № 16 ОСОБА_1 відмовлено в підтвердженні пільгового стажу  з 01.01.1993 по 31.12.1997 трактористом в Агрофірмі "Полква", оскільки зазначене підприємство ліквідоване без визначення правонаступників, а також що робота на посаді тракториста у вищезазначений період, не підтверджується первинними документами.
Також відмовлено в зарахуванні до страхового стажу періодів роботи з 01.01.2002 по 31.12.2002, в зв`язку з відсутністю документів про сплату роботодавцем страхових внесків за позивача, та з 1979 по 1986 і з 1988 по 1998, оскільки стажова книга видана на ім`я " ОСОБА_1 ", що не відповідає даним паспорта позивача, а трудова книжка № 1263 заповнена з порушенням норм Інструкції про порядок ведення трудових книжок. 
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України від 29.12.2018 № 6 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за нормами статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", у зв`язку з відсутністю необхідного пільгового стажу роботи.
Вищезазначене слугувало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом. 
Приймаючи оскаржуване рішення в частині задоволення позову суд першої інстанції,  посилаючись на постанову Верховного Суду від 06 березня 2018 року у справі №754/14898/15-а  виходив із того, що підставою для призначення пенсії на пільгових умовах є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. При цьому, ПФУ не врахувало, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.  
При  цьому, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині зобов`язання відповідача призначити позивачу пенсію за віком, оскільки призначення пенсії  є дискреційними повноваженнями органу Пенсійного фонду.
Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог апеляційних скарг, перевіряючи дотримання судом першої інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ним норм матеріального права, колегія суддів виходить із наступного.
Статтею 19 Конституції України регламентовано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Частиною 1 статті 8 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування"  від 9 липня 2003 року N 1058-IV передбачено, що право на отримання пенсії мають право громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.
Відповідно до п.3 ч.2 ст.114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування"  чоловікам, які працюють трактористами-машиністами і безпосередньо зайняті у виробництві сільськогосподарської продукції в колгоспах, радгоспах, інших підприємствах сільського господарства,-після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років, з них не менше 20 років на зазначеній роботі.
За відсутності стажу роботи, встановленого абзацом першим цього пункту, у період до 1 квітня 2024 року пенсія за віком на пільгових умовах призначається за наявності на дату досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, страхового стажу з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років.
За змістом п. 2 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком N 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком N 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах або за вислугу років, які відповідно до законодавства, що діяло раніше, мали право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди. До запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди: особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, пенсії призначаються за нормами цього Закону в разі досягнення пенсійного віку та наявності трудового стажу, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення».
Пунктом "в" ст.13 України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року N 1788-XII (далі Закон N 1788-XII) визначено, що на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи, трактористи-машиністи, безпосередньо зайняті у виробництві сільськогосподарської продукції в колгоспах, радгоспах, інших підприємствах сільського господарства, - чоловіки після досягнення 55 років і при загальному стажі роботи не менше 30 років, з них не менше 20 років на зазначеній роботі.
Про порядок призначення пенсій на пільгових умовах цій категорії працівників роз`яснено у листі Міністерства соціального забезпечення України від 20 січня 1992 року №7. До трактористів-машиністів, безпосередньо зайнятих у виробництві сільгосппродукції, належать працівники, які оформлені на роботу трактористами-машиністами, мають відповідні посвідчення, постійно зайняті на тракторах та інших самохідних сільськогосподарських машинах протягом повного сезону сільгоспробіт в рослинництві та тваринництві. Трактористам-машиністам, які відпрацювали повний польовий період на тракторах та інших самохідних сільськогосподарських машинах, весь рік роботи зараховується до стажу, який дає право на пільгове пенсійне забезпечення, і в тому випадку, якщо в між польовий або міжсезонний період вони виконували інші роботи на стаціонарних і причіпних установках та агрегатах, з ремонту сільськогосподарської техніки, на тваринницьких фермах тощо. Віднесення господарства до сільгосппідприємств, трактористи-машиністи яких мають право на пільгову пенсію, здійснюється відповідно до класифікатора галузей народного господарства. До сільськогосподарських належать підприємства, які виробляють продукцію рослинництва і тваринництва. Єдина назва професії „тракторист-машиніст", запроваджена в 1961 році, охоплює такі професії: бульдозерист, бульдозерист-скреперист, грейдерист; комбайнер; машиніст дощувальної установки, змонтованої на базі трактора; машиніст скрепера, скреперист; машиніст чаєзбиральної машини; машиніст екскаватора; машиніст-водій льонозбиральної машини, самохідної широкозахватної сінокосарки; механік-комбайнер, тракторист, тракторист-бульдозерист. До числа трактористів-машиністів, безпосередньо зайнятих у виробництві сільгосппродукції, віднесено працівників, прийнятих на роботу трактористами-машиністами, які мають про це відповідні посвідчення. Для призначення пенсії на пільгових умовах марка трактора, на якому працює тракторист-машиніст, значення не має. 
Відповідно до Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об`єднані управління, затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 року № 28-2,  призначають  (здійснюють перерахунок) і виплачують пенсії, територіальні органи Пенсійного фонду України.
Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що основним документом, який підтверджує наявний трудовий стаж, є трудова книжка.
У частині першій статті 48 Кодексу законів про працю України зазначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Крім того, згідно п.2 постанови Ради Міністрів СРСР  від 21 квітня 1975 року  N 310 "Про трудові книжки колгоспників" (була чинна на час внесення записів до трудової книжки позивача до 1991 року) трудова книжка колгоспника являється основним документом про трудову діяльність членів колгоспу.
За правилами Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 N 58 та Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Мінпраці та соцполітики N 259/34/5 від 08.06.2001 року,  трудова  книжка  є  основним  документом про трудову діяльність працівника.
Разом з цим, постановою Кабінету Міністрів України №637 від 12 серпня 1993 року затверджений Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі Порядок).
Пунктом 1 Порядку встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Відповідно до п.3 Порядку за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які місять відомості про періоди роботи.
Згідно з пунктом 20 Порядку, у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників. У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.
Отже, трудова книжка є основним документом, що  підтверджує стаж роботи, і лише у разі відсутності в ній відповідних записів та наявності неточностей, особа, що звертається за призначенням пенсії, на підтвердження стажу роботи, повинна надати інші документи.
Як слідує із записів в трудовій книжці колгоспника, що належить позивачу, останній з 01.01.1993 по 31.12.1997 працював трактористом в Агрофірмі "Полква".
При дослідженні вказаної трудової книжки  колегією суддів  з`ясовано, що графи щодо відомостей про роботу, кількість відроблених людино-днів на рік, встановлений мінімум трудоднів, зарахування їх в стаж роботи, відомості про нараховану зарплату, внесені відповідно до Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України. Записи про період роботи з 01.01.1993 по 31.12.1997 зроблені чітко, без виправлень з відтиском печатки агрофірми та підписом відповідальної особи.
Слід зазначити, що відповідно до постанови Ради Міністрів СРСР  від 21 квітня 1975 року  N 310, яка була чинною на момент заведення на позивача трудової книжки, в трудову книжку колгоспника вносилися, зокрема, дані про дату народження та зарахування до членів колгоспу, а відтак трудова книжка ОСОБА_1 заповнялась відповідно до вимог законодавчих актів, що були чинні на момент внесення зазначених вище записів, що спростовує доводи відповідача про те, що внесення записів про народження та рік вступу в члени колгоспу є порушенням Інструкції.
Разом з тим, відповідачем не вказано яким саме пунктам Інструкції не відповідають записи в трудовій книжці.  
Також, як вірно зазначено судом першої інстанції, відомості, дописані в трудовій книжці колгоспника, а саме-дата народження ОСОБА_1 та дата вступу останнього в члени колгоспу відповідають даті народження позивача та даті вступу його в колгосп, що підтверджується наявними доказами в матеріалах справи.
Так, Верховний Суд у постанові від 24 травня 2018 року по справі № 490/12392/16-а звернув увагу, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії. 
В той же час у постанові від 06.03.2018 по справі № 754/14898/15-а Верховний Суд  дійшов висновку, що підставою для призначення пенсії на пільгових умовах є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. 
Окрім записів у трудовій книжці факт роботи позивача трактористом у Агрофірмі "Полква" підтверджується і наявними в матеріалах справи копіями архівної довідки № 587/09 від 11.09.2018 виданої Теофіпольським районним трудовим архівом Хмельницької області, книги обліку трудового стажу і заробітку колгоспників Підприємства "Полква" с. Новоставківці за період з 01.01.1966 по 31.12.2001, довідок про заробітну плату для обчислення пенсії ОСОБА_1 за період з 1979 по 2001 роки.
Отже, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що відмовляючи позивачу в зарахуванні до пільгового стажу періоду роботи з 01.01.1993 по 31.12.1997 року орган пенсійного фонду передчасно прийшов до такого висновку. 
Між тим, колегія суддів зазначає, що обов`язковою умовою для призначення пенсії на пільгових умовах відповідно до п.3 ч.2 ст.114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" є наявність у особи не тільки пільгового, а й страхового стажу, не менше 27 років. 
Так, з матеріалів справи встановлено, що відповідачем відмовлено в зарахуванні позивачу страхового стажу за періоди  з 1979 по 1986 і з 1988 по 1998 та з 01.01.2002 по 31.12.2002. 
Підставою для відмови в зарахуванні періодів з 1979 по 1988 слугувала та обставина, що стажова книга видана на ім`я " ОСОБА_1 ", що не відповідає даним паспорта позивача, а трудова книжка № 1263 заповнена з порушенням норм Інструкції про порядок ведення трудових книжок, а в зарахуванні періоду з 01.01.2002 по 31.12.2002 відмовлено через   відсутність документів про сплату роботодавцем страхових внесків за позивача. 
У ст. 1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" дано визначення, що страхові внески - це кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування; страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону.
За приписами п. 1 ч. 1 ст. 24 Закону № 1058-ІV страховий стаж-це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Ч. 2 ст. 24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" унормовано, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (ч. 4 ст. 24 Закону №1058-IV).
За змістом ст. 20 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі.
Обчислення страхових внесків застрахованих осіб, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.
Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків.
Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.
Відповідно до ст. 106 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи.
Отже, обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника, який здійснив нарахування цього внеску та утримання його із заробітної плати позивача.
Водночас, працівник не повинен відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а отже, наявність заборгованості підприємства по страховим внескам не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу при призначенні пенсії особи періодів його роботи на такому підприємстві.
Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм права висловлена Верховним Судом у постановах від 27 березня 2018 року (справа № 208/6680/16-а(2а/208/245/16)),  від 24 травня 2018 року (справа № 490/12392/16-а) та від 20 березня 2019 року (справа № 688/947/17).
Як зазначалось вище, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Інструкцією від 20.07.74 N 162 та Інструкцією від 29 липня 1993 року № 58, про порядок ведення трудових книжок працівників, що діяли на період спірних періодів роботи позивача  унормовано, що до трудової книжки вносяться: відомості про працівника- прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.
За змістом трудової  книжки колгоспника НОМЕР_1, що належать ОСОБА_1 , останній з   1979 по 1986 і з 1988 по 1998  працював різноробочим, шофером та трактористом в колгоспі "Труд" та Агрофірмі "Толква", а також на підприємстві "Первомайская автобаза". 
Записи за  вказані періоди внесені відповідно до Інструкцій, засвідчені відповідними печатками підприємств, із зазначенням наказів про призначення та звільнення, і дефекти вчинення записів відсутні.
Отже, спірний страховий стаж за вищевказані періоди роботи позивача   підтверджується відповідними записами в його трудовій книжці. 
Стосовно періоду з  01.01.2002 по 31.12.2002, то сплата страхових внесків підтверджується наявною у справі довідкою від 01.03.2019 №80, виданою заступником начальника фінансово-економічного управління Л.Базилян. 
Доводи представника відповідача під час апеляційного розгляду справи про те, що у вказаній довідці вказано лише про нарахування заробітної плати не знайшли свого підтвердження, оскільки в довідці наявна графа "відмітка про сплату внесків" в якій вказано, що в період з січня по грудень 2002 року страхові внески підприємством сплачено. 
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що невиконання роботодавцем обов`язку по сплаті страхових внесків до Пенсійного фонду України не може бути підставою для позбавлення  працівника соціальної захищеності та пенсійного стажу та суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту.
В той же час колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_1 позовна вимога щодо визнання протиправними дій чи бездіяльності відповідача, що полягає в незарахуванні чи відмові в зарахуванні до страхового стажу періодів з 1979 по 1986, з 1988 по 1998 та з  01.01.2002 по 31.12.2002 не заявлялась та, як наслідок, судом першої інстанції не розглядалась, а відтак колегія суддів в силу вимог ч.5 ст.308 КАС не може надавати правову оцінку діям відповідача в цій частині. 
Що стосується позовної вимоги про зобов`язання ГУ ПФУ в Хмельницькій області призначити ОСОБА_1 пенсію на пільгових умовах, колегія суддів вказує на таке.
За правилами ст.2 КАС України метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Ця мета узгоджується зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Відповідно до неї кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Європейський суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення від 15.10.2009 у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України", п. 64).
Засіб юридичного захисту має бути "ефективним" в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (рішення від 18.12.1996 у справі "Аксой проти Туреччини" (Aksoy v. Turkey), п. 95).
При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (рішення від 24.07.2012 у справі "Джорджевич проти Хорватії", п. 101; рішення від 06.11.1980 у справі "Ван Остервійк проти Бельгії", п.п. 36-40). 
Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.
Відповідно до частини першої статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. При цьому за своєю суттю правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003).
Питання ефективності правового захисту аналізувалося у рішеннях національних судів. Зокрема, у рішенні від 16.09.2015 у справі № 21-1465а15 Верховний Суд України дійшов висновку, що рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Верховний Суд у своїй практиці неодноразово вказував на те, що "ефективний засіб правового захисту" у розумінні ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації-не відповідає зазначеній нормі Конвенції. (Постанова Великої палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18.04.2018 у справі №826/14016/16 СМ, від 11.02.2019 у справі № 2а-204/12, від  15 серпня 2019 року у справі №800/396/17 ).
Ч.1 та 2 ст.245 КАС України передбачено, що при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.
У разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Згідно ч. 4 ст. 245 КАС України, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Так, представник відповідача, надаючи пояснення під час апеляційного розгляду справи вказав, що приймаючи рішення №6  від 29.12.2018 про відмову у призначенні пенсії позивачу, відповідач дійшовши висновку, про відсутність у останнього лише пільгового стажу, а питання про наявність у нього необхідного страхового стажу не розглядав.
Отже, зважаючи на те, що обов`язковою умовою для призначення пенсії на пільгових умовах, окрім наявності пільгового стажу не менше 20 років, є наявність страхового стажу не менше 27 років, однак при прийнятті рішення про відмову в призначенні пенсії факт набуття такого стажу органом пенсійного фонду не встановлювався, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що за вищевказаних обставин, суд не може підмінити пенсійний орган та прийняти рішення про призначення пенсії за віком, оскільки це буде втручанням у дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень.  
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційних скарг  не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи. 
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких підстав апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст.205, 243, 250, 304, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд 

П О С Т А Н О В И В :
апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області залишити без задоволення, а  рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 20 вересня 2019 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.
Постанова суду складена в повному обсязі  27 січня 2020 року.

Головуючий	 	 	Граб Л.С.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Іваненко Т.В.    Сторчак В. Ю.