Постанова
Іменем України
 
04 грудня 2019 року
м. Київ
 
справа № 487/10127/14-ц
провадження № 61-26171св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Крата В. І. (суддя-доповідач),
суддів: Дундар І. О., Журавель В. І., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,
 
учасники справи:
позивач - Миколаївський міжрайонний прокурор з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері,
відповідачі: Миколаївська міська рада, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3 , на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 17 лютого 2017 року у складі судді Андрощука В. В., та рішення апеляційного суду Миколаївської області від 20 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Данилової О. О., Коломієць В. В., Лівінського І. В.,
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
 
У жовтні 2014 року Миколаївський міжрайонний прокурор з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері звернувся із позовом до Миколаївської міської ради, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , про визнання незаконним та скасування окремих положень рішення міської ради, визнання недійсним державного акта про право власності на землю, повернення земельної ділянки територіальній громаді шляхом її витребування.
 
Позовні вимоги мотивовані тим, що пунктами 49, 49.1 рішення Миколаївської міської ради № 36/61 від 04 вересня 2009 року затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 900 кв. м за рахунок земель ТОВ «Миколаївбудпроект» з віднесенням її до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1 .
 
На підставі цього рішення ОСОБА_1 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 140148 від 29 жовтня 2009 року з кадастровим № 4810136300:12:001:0009, який зареєстровано в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі 27 листопада 2009 року за № 010949702039.
 
15 лютого 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки.
 
Проте зазначена земельна ділянка перебуває у складі земель, що безпідставно передані в оренду ТОВ «Миколаївбудпроект» рішенням Миколаївської міської ради від 19 червня 2009 року та знаходиться в межах прибережної захисної смуги Бузького лиману та зеленій зоні загального користування, що відноситься до перспективної ландшафтно-рекреаційної зони загального значення. Спірна земельна ділянка відноситься до земель водного фонду, тому передача її у власність фізичній особі для будівництва житлового будинку відбулась з порушенням вимог земельного та водного законодавства.
 
Прокурор вказував, що рішення органу місцевого самоврядування прийнято з порушенням вимог статті 17 Закону «Про основи містобудування», статей 62, 83 ЗК України, що також суперечить державним інтересам, а право власності на цю ділянку відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 набуто незаконно.
 
Миколаївський міжрайонний прокурор з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері просив:
- поновити строк звернення до суду;
- визнати незаконними та скасувати рішення Миколаївської міської ради № 36/61 від 04 вересня 2009 року у частині передачі у власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 900 кв. м по АДРЕСА_1 ;
- визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений 15 лютого 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;
- повернути земельну ділянку площею 900 кв. м по АДРЕСА_1 до комунальної власності.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 29 жовтня 2015 року у складі судді Кузьменка В. В., у задоволенні позовних вимог Миколаївського міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що рішення Миколаївської міської ради № 31/61 від 04 вересня 2009 року у частині надання ОСОБА_1 у власність земельної ділянки площею 900 кв. м є незаконним і підлягає скасуванню, а державний акт про право власності на зазначену земельну ділянку серії ЯИ № 140148 визнанню недійсним. Разом із тим прокурор без поважних причин пропустив позовну давність про застосування наслідків спливу якого заявив відповідач, оскільки відповідно до стенографії рішення Миколаївської міської ради від 04 вересня 2009 року № 36/61, органам прокуратури було відомо про прийняття Миколаївською міською радою оспорюваного рішення з моменту його прийняття, оскільки на засіданні сесії була присутня помічник прокурора міста Терещенко В. Ю. Тому право на звернення до суду з позовом у позивача виникло з 04 вересня 2009 року і позовна давність за цими вимогами сплила 04 вересня 2012 року.
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 24 березня 2016 року у складі колегії суддів: Царюк Л. М., Козаченка В. І., Мурлигіної О. Я., апеляційну скаргу заступника прокурора Миколаївської області задоволено частково. Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 жовтня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
 
Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що заявлені прокурором позовні вимоги є похідними від визнання акта про право власності на земельну ділянку, виданого ОСОБА_1 , недійсним, а вимоги щодо недійсності цього акта заявлено не було, тому позов прокурора задоволенню не підлягає, оскільки пред`явлений передчасно і прокурором невірно обрано спосіб судового захисту. При цьому суд першої інстанції розглянув вимогу щодо недійсності державного акту на право власності на спірну земельну ділянку, яка у позовних вимогах на вирішення суду, прокурором не заявлялася.
 
Короткий зміст ухвали суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Ткачука О. С., Висоцької В. С., Гримич М. К., Кафідової О. В., Попович О. В., касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Касаційну скаргу заступника прокурора Миколаївської області задоволено. Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 жовтня 2015 року та рішення апеляційного суду Миколаївської області від 24 березня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Ухвала суду касаційної інстанції мотивована тим, що державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. І зазначене узгоджується із висновком Верховного Суду України, викладеному у постанові від 22 травня 2013 року у справі № 6-33цс13. Тому не заявлення прокурором вимоги про визнання недійсним акта про право власності на земельну ділянку, виданого ОСОБА_1 на підставі рішення Миколаївської міської ради, не може бути підставою для відмови в задоволенні позову про визнання цього рішення недійсним.
 
Суд касаційної інстанції вказав, що суди у порушення вимог статей 212-214, 303, 316 ЦПК України (у редакції, чинній на момент ухвалення оскаржених рішень) належним чином не перевірили доводів сторін відносно позовної давності, зокрема не дали оцінки твердженням ОСОБА_2 про те, що органам прокуратури було відомо про прийняття 04 вересня 2009 року Миколаївською міською радою рішення про передачу спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_1 , при цьому суди не перевірили, чи порушено право позивача, хоча застосування наслідків спливу строку позовної давності можливе лише за наявності підстав для задоволення позову.
 
29 грудня 2016 року прокурор змінив позовні вимоги. Посилаючись на ті ж підстави незаконності рішення міської ради, незаконність правовстановлюючого документу, порушення інтересів територіальної громади, як належного власника землі, та державних інтересів, а також вибуття спірної земельної ділянки з власності громади поза її волі, як підстави витребування ділянки з незаконного володіння за статтею 388 ЦК, прокурор просив:
- визнати незаконними та скасувати пункти 49, 49.1 рішення Миколаївської міської ради № 36/61 від 04 вересня 2009 року, якими затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 900 кв. м за рахунок земель ТОВ «Миколаївбудпроект» з віднесенням її до земель житлової забудови для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будівництва та споруд по АДРЕСА_1 .
- визнати недійсним державний акт на право власності на землю серії ЯИ № 140148 від 29 жовтня 2009 року з кадастровим № 4810136300:12:001:0009, виданий ОСОБА_1 та зареєстрований у книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі № 010949702039
- повернути земельну ділянку територіальній громаді міста в особі Миколаївської міської ради шляхом витребування її у ОСОБА_2 .
 
Короткий зміст рішень суду першої інстанції
 
Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 17 лютого 2017 року заяву Миколаївського міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері задоволено. Позовні вимоги Миколаївського міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері в інтересах держави у частині визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 15 лютого 2013 року, укладеного між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 залишено без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 207 ЦПК України (у редакції, чинній на момент постановлення ухвали).
 
Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 17 лютого 2017 року у задоволенні позовних вимог Миколаївського міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері відмолено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки на час передачі землі у власність ОСОБА_4 проект визначення меж прибережної захисної смуги не виготовлявся та відповідним рішенням не затверджувався, то недоведеним є і віднесення цієї ділянки до земель водного фонду згідно Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою КМ України від 08 травня 1996 року № 486. За робочим проектом, затвердженим рішенням Миколаївської міськради від 31 травня 2012 року, спірна ділянка належить до земель житлової забудови та знаходиться за межами водозахисної смуги. Крім того прокурор не зазначив орган, уповноважений державою на захист порушених прав територіальної громади, не дотримався вимог статті 45 ЦПК України (у редакції, чинній на момент ухвалення оскаржених рішень) та, звернувшись із позовом у жовтні 2014 року, пропустив позовну давність, про застосування наслідків спливу якої заявлено відповідачами.
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 20 квітня 2017 року апеляційну скаргу прокурора Миколаївської області задоволено. Апеляційну скаргу ОСОБА_2  задоволено частково. Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 17 лютого 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення. Позовні вимоги Миколаївського міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері задоволено частково.
 
Визнано недійсними пункти 49, 49.1 рішення Миколаївської міської ради № 36/61 від 04 вересня 2009 року, якими затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 900 кв. м за рахунок земель ТОВ «Миколаївбудпроект», з віднесенням її до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будівництва та споруд по АДРЕСА_1 . 
 
Визнано недійсним державний акт на право власності на землю серії ЯИ № 140148 від 29 жовтня 2009 року з кадастровим № 4810136300:12:001:0009, виданий ОСОБА_1 та зареєстрований у книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі № 010949702039. 
 
Витребувано у ОСОБА_2 земельну ділянку площею 900 кв. м з кадастровим номером № 4810136300:12:001:0009 по АДРЕСА_1 та зобов`язано його повернути земельну ділянку у комунальну власність Миколаївської територіальної громади. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що:
-                     прокурор, залишаючись особою, яка за законом здійснює право на захист прав, свобод та інтересів інших осіб, набуває права позивача, що відповідає висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15;
-                     звернувшись із заявою від 29 грудня 2016 року, прокурор доповнив позов, предметом якого є захист права власності, додатковими способами захисту (визнання недійсним державного акту), а також зазначив спосіб поновлення порушених прав (витребування з незаконного володіння) та норму матеріального права - статтю 388 ЦК України і додаткові вимоги прокурора не виходять за межі заявленого раніше предмету позову, тому відсутні підстави вважати, що прокурор заявою від 29 грудня 2016 року змінив як предмет, так і підстави позову;
-                     відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не може трактуватись як відсутність самої прибережної захисної смуги, а тому і свідчити про правомірність передачі у приватну власність ділянки, розташованої у нормативно визначеній смузі від урізу води;
-                     земельна ділянка до АДРЕСА_1 відноситься до території зелених насаджень загального користування, тому рішення Миколаївської міськради № 36/61 від 04 вересня 2009 року (пункти 49, 49.1) про передачу у власність ОСОБА_1 земельної ділянки комунальної власності, що розташована у межах законодавчо визначеної пляжної зони прибережної захисної смуги Бузького лиману, для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд, суперечить вимогам земельного, водного та містобудівного законодавства, і позовні вимоги про визнання незаконним та скасування пунктів 49, 49.1 рішення Миколаївської міськради № 36/61 від 04 вересня 2009 року підлягають задоволенню шляхом визнання їх недійсними;
-                     у зв`язку із цим на підставі статті 152 ЗК України задоволенню підлягають позовні вимоги про визнання недійсним державного акту на право власності на землю серії ЯИ № 140148 від 29 жовтня 2009 року з кадастровим № 4810136300:12:001:0009, виданий ОСОБА_1 ;
-                     ОСОБА_1 набула право власності на земельну ділянку, що розташована у законодавчо визначеній прибережній захисній смузі (пляжній зоні) та на території зелених насаджень загального користування, для житлового будівництва, яка у передбачений законом спосіб не могла набути жодна фізична та юридична особа, внаслідок протизаконних рішень Миколаївської міськради, тобто, у спосіб, який лише за формальними ознаками мав вигляд законного. ОСОБА_2 набув спірну земельну ділянку за відплатним договором, укладеним з особою, яка, в свою чергу, набувши право власності протизаконно, не набула і законне право її відчужувати. Вирішуючи питання щодо добросовісності набувача та встановлюючи інші підстави, передбачені частиною першою статті 388 ЦК України, колегія суддів вказала, що для ОСОБА_2 очевидним був той факт, що земельна ділянка розташована поблизу урізу Бузького лиману та у зоні, яка щільно покрита зеленими насадженнями, тому у силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак спірної земельної ділянки та з урахуванням суспільної ситуації, ОСОБА_2 , якщо й достеменно не знав, але, проявивши розумну обачність, міг та повинен був взяти під сумнів правомірність отримання ОСОБА_1 цієї ділянки у власність з використанням її не за призначенням та пересвідчитись у законності угоди. Зазначене узгоджується з правовими позиціями, викладеними у постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2510цс15; від 29 червня 2016 року № 6-1376цс16; від 18 січня 2017 року № 6-2776цс16;
-                     територіальна громада м. Миколаєва, як власник земель комунальної власності, делегує Миколаївській міській раді повноваження щодо здійснення права власності від її (громади) імені, в її інтересах, виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом. Воля територіальної громади як власника, може виражатися лише в таких діях органу місцевого самоврядування, які відповідають вимогам законодавства та інтересам територіальної громади. Тому розпорядження міською радою спірною ділянкою з порушенням вимог статей 58, 60-62 ЗК України та статей 87-91 ВК України, не у спосіб, передбачений законом, не може оцінюватись як вираження волі територіальної громади на відчуження землі. Оскільки майно вибуло з володіння власника (територіальної громади) не з його волі, а зазначені обставини не можуть свідчити про виключну добросовісність набувача, колегія суддів вказала, що спірна земельна ділянка може бути витребувана з володіння ОСОБА_2 із застосуванням механізму передбаченого статтею 388 ЦК України і зобов`язання відповідача повернути майно дійсному власнику є шляхом реалізації права на витребування;
-                     про дійсне порушення інтересів громади та державних інтересів рішенням Миколаївської міськради прокурор міг довідатись лише при проведенні у встановленому законом порядку перевірки у березні 2013 року, тому звернувшись із позовом у жовтні 2014 року, прокурор не пропустив позовну давність;
-                     при вирішенні питання про дотримання вимог статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, апеляційний суд вказав, що у цій справі «суспільним», «публічним» інтересом, яким і обґрунтовується звернення прокурора до суду з вимогою витребувати земельну ділянку з володіння ОСОБА_2 є задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання - зміни цільового призначення земель водного фонду та безоплатної передачі у власність громадянам із комунальної власності, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу або конкретної територіальної громади. «Суспільний», «публічний» інтерес полягає у відновленні правового порядку в частині визначення меж компетенції органів місцевого самоврядування, відновленні становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу, частину якого складає територіальна громада, шляхом повернення в комунальну власність землі, що незаконно вибула з такої власності. Оскільки спірна земельна ділянка, яка розташована в межах прибережної захисної смуги Бузького лиману та зеленій зоні загального користування міста, вибула з комунальної власності всупереч встановленому законом порядку, що порушило не тільки право власності територіальної громади, а й право громадян на екологічну безпеку, забезпечення якої є обов`язком держави, дії по витребуванню майна з володіння ОСОБА_2 відповідають критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном.
 
Аргументи учасників справи
 
У травні 2017 року ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 подали касаційну скаргу, в якій просять: рішення суду першої інстанції скасувати у частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним державного акту на право власності на землю, повернення територіальній громаді міста Миколаєва земельної ділянки шляхом витребування її у ОСОБА_2 ; в іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін; скасувати рішення суду апеляційної інстанції повністю; ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог про: визнання недійсними та скасування пунктів 49, 49.1 рішення Миколаївської міської ради № 36/61 від 04 вересня 2009 року, якими затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 900 кв. м за рахунок земель ТОВ «Миколаївбудпроект», з віднесенням її до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будівництва та споруд по АДРЕСА_1 ; повернення земельної ділянки площею 900 кв. м, розташованої по АДРЕСА_1 (кадастровий номер № 4810136300:12:001:0009), грошовою оцінкою 200 003,40 грн до комунальної власності. При цьому посилаються на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що прокурор заявою від 29 грудня 2016 року одночасно змінив предмет і підставу позову, що суперечить частині другій статті 31 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи судами), оскільки у позовній заяві від 15 жовтня 2014 року прокурор не заявляв вимоги про визнання недійсним державного акту на право власності на землю серії ЯИ № 140148 від 29 жовтня 2009 року з кадастровим номером 4810136300:12:001.0009, виданий ОСОБА_1 . Таким чином прокурор фактично пред`явив новий позов, тому суди не повинні були розглядати нових позовних вимог.
 
Вказує, що апеляційний суд при розгляді позовної вимоги прокурора повернути територіальній громаді міста Миколаєва в особі Миколаївської міської ради земельну ділянку площею 830 кв. м, по АДРЕСА_1 з кадастровим номером 4810136300:12:001:0009 шляхом витребування її у ОСОБА_2 , вирішив витребувати у ОСОБА_2 земельну ділянку площею 900 кв. м з кадастровим номером № 0136300:12:001:0009 по АДРЕСА_1 та зобов`язати його повернути земельну ділянку у комунальну власність Миколаївської територіальної громади, тим самим вийшов за межі позовних вимог. Оскільки прокурор не заявляв вимогу про зобов`язання ОСОБА_2 повернути майно, а просив повернути майно до комунальної власності; прокурор не просив повертати майно Миколаївській територіальній громаді, а - до комунальної власності територіальній громаді м. Миколаєва в особі Миколаївської міської ради; апеляційний суд одночасно застосував зобов`язальний та речовий спосіб захисту порушеного права.
 
Вважає, що у прокурора відсутні повноваження на ведення справи, оскільки прокурором не обґрунтовано виключних підстав для представництва інтересів держави, а також відсутні порушення права позивача. Позовні вимоги про визнання незаконним та скасування правового акту органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності, про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, про повернення або витребування майна із чужого незаконного володіння можуть бути задоволені судом виключно за позовом власника. Оскільки ні прокурор, ні Держсільгоспінспекція не є (не були) власниками земельної ділянки, їх права не порушені, тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог.
 
Стверджує, що Миколаївська міська рада є органом у розмінні статті 45 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи судами), тому не має жодного значення обізнаність прокурора про порушення інтересів держави для цілей відліку позовної давності, оскільки прокурор безпідставно набув статусу позивача у справі. У зв`язку із цим момент, з якого починається перебіг позовної давності, повинен встановлюватися для Миколаївської міської ради. Вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими і подані після спливу позовної давності.
 
Задоволення позову призводить до порушення статті 6 Конвенції, статті 1 Протоколу першого та є втручанням у право на мирне володіння майном. Апеляційний суд не врахував практику ЄСПЛ у справах «Стретч проти Сполученого Королівства», «Україна-Тюмень» проти України», «Рисовський проти України».
 
Апеляційний суд неправильно застосував статтю 88 ВК України, статтю 60 ЗК України, оскільки матеріали справи не містять доказів місцезнаходження спірної земельної ділянки в натурі, у тому числі відносно урізу води. Також суд не врахував особливості визначення прибережних захисних смуг в межах населеного пункту.
 
У вересні 2017 року ОСОБА_2 через представника ОСОБА_3 надав заперечення відповідача на заперечення позивача на касаційну скаргу, в яких вказує про необґрунтованість та безпідставність доводів прокурора.
 
Короткий зміст ухвал суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 27 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі. Клопотання ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3 про зупинення виконання рішення апеляційного суду Миколаївської області від 20 квітня 2017 року задоволено. Зупинено виконання рішення апеляційного суду Миколаївської області від 20 квітня 2017 року до закінчення касаційного провадження. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 27 листопада 2019 року заперечення першого заступника прокурора Миколаївської області на касаційну скаргу ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3 залишено без розгляду, справу призначено до судового розгляду.
 
Позиція Верховного Суду
 
Колегія суддів частково приймає аргументи, викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.
 
Суди встановили, що рішенням Миколаївської міськради № 35/51 від 19 червня 2009 року (пункт 54) затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 22 156 кв. м, з яких 20 236 кв. м під зеленими насадженнями, за рахунок земель міста, не наданих у власність або користування, з віднесенням її до земель комерційного використання, для обслуговування придбаного майна по АДРЕСА_2 з встановленими обмеженнями, та передано ТОВ «Миколаївбудпроект» в оренду строком на 10 років та зобов`язано землекористувача укласти договори оренди земельної ділянки.
 
Земельна ділянка розташована у межах міста (мікрорайон «Леваневців») та перебувала у комунальній власності територіальної громади м. Миколаєва.
 
Договір оренди між Миколаївською міською радою та ТОВ «Миколаївбудпроект» не укладався.
 
Рішенням Миколаївської міської ради № 36/61 від 04 вересня 2009 року затверджені проекти землеустрою щодо відведення 19 громадянам земельних ділянок за рахунок земель ТОВ «Миколаївбудпроект», у тому числі пунктом 49 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 900 кв. м за рахунок земель ТОВ «Миколаївбудпроект» з віднесенням її до земель житлової забудови для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1 , обмеження на використання відсутні.
 
Згідно пункту 49.1. рішення Миколаївської міської ради № 36/61 від 04 вересня 2009 року земельну ділянку площею 900 кв. м надано у власність ОСОБА_1 для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд по 

АДРЕСА_1 загальною площею 12 424 кв. м, до складу якої входить і спірна ділянка, знаходиться на відстані 9 метрів від урізу води Бузького лиману та має ширину 84,5 м. Спірна ділянка розташована на відстані не більш ніж 84,5 кв. м від узрізу води лиману.
 
Бузький лиман належить до водних об`єктів загальнодержавного значення.
 
Крім того, земельна ділянка АДРЕСА_1 згідно з Генеральним планом міста Миколаєва віднесена до території земельних насаджень загального користування.
 
29 жовтня 2009 року ОСОБА_1 отримала державний акт ЯИ № 140148 на право власності на земельну ділянку з кадастровим № 4810136300:12:001:0009, який зареєстровано в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі 27 листопада 2009 року за № 010949702039.
 
15 лютого 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки.
 
Державна реєстрація права власності ОСОБА_2 на спірну ділянку здійснена 15 лютого 2013 року.
 
При зверненні із позовом прокурор вказував про особливий статус прибережних захисних смуг, їх значення у формуванні водно-екологічного правопорядку, забезпечення екологічної безпеки населення України. При цьому прокурор посилався на необхідність захисту як інтересів територіальної громади, незаконно позбавленої права власності на землю, так і публічного, суспільного інтересу, як складової державного інтересу. Такий інтерес полягає у важливості відновлення водоохоронної зони, що створена для можливості охорони водних об`єктів від забруднення, засмічення, збереження їх водності, зменшення коливань стоку вздовж водних об`єктів тобто для забезпечення екологічної безпеки, що є обов`язком держави (стаття 15 Конституції України). Крім того, прокурор посилався на те, що спірна земельна ділянка також знаходиться в зеленій зоні міста, відноситься до перспективної ландшафтно-рекреаційної зони загальноміського значення, а зміна її цільового призначення порушує суспільний інтерес.
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
У пунктах 142-143 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18) зазначено: «Закон обмежив безоплатне передання у приватну власність земельних ділянок водного фонду випадком такого передання замкнених природних водойм загальною площею до 3 га (частина друга статті 59 ЗК України), а надання громадянам у користування земельних ділянок у межах прибережних захисних смуг - переліком цілей, не пов`язаних із житловим будівництвом (частина четверта статті 59, пункт "г" частини другої статті 61, частина третя статті 62 ЗК України, частина третя статті 85, пункт 4 частини другої статті 89, частина перша статті 90 ВК України), і встановив обмежений режим діяльності на відповідних ділянках (статті 61-62 ЗК України, статті 89-90 ВК України, абзац другий пункту 8.19 Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів і додаток 13 до цих правил). За змістом абзацу другого частини другої статті 178 ЦК України обмежено оборотоздатні об`єкти можуть бути визначені як в окремому законі, присвяченому оборотоздатності об`єктів, так і в інших законах, зокрема кодексах, які визначають правовий режим певних об`єктів. Отже, з огляду на приписи статті 59, підпунктів «ґ», «е» частини третьої статті 83, підпункту «г» частини третьої, підпункту «д» частини четвертої статті 84, частини третьої статті 93 ЗК України, статті 85, частини п`ятої статті 88 ВК України тощо цивільний оборот земельних ділянок, які знаходяться у прибережних захисних смугах є обмеженим законодавчо.
 
Землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які розповсюджується особливий порядок їх використання та надання їх у користування. Такі землі можуть змінювати володільця лише у випадках, прямо передбачених у ЗК України та ВК України. Тому зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням, зокрема, статті 59, підпункту «ґ» частини третьої статті 83, підпункту «г» частини третьої, підпункту «д» частини четвертої статті 84, частини третьої статті 93 ЗК України, статті 85, частини п`ятої статті 88 ВК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України). Власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою (частина друга статті 152 ЗК України). Залежно від обставин справи вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку суд може кваліфікувати як негаторний позов. Такий позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки. Власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку».
 
Апеляційний суд встановив, що земельна ділянка до АДРЕСА_1 відноситься до території зелених насаджень загального користування, і рішенням Миколаївської міськради № 36/61 від 04 вересня 2009 року (пункти 49, 49.1) передано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку комунальної власності, що розташована у межах законодавчо визначеної пляжної зони прибережної захисної смуги Бузького лиману, для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд, що суперечить вимогам земельного, водного та містобудівного законодавства.
 
За таких обставин апеляційний суд зробив обґрунтований висновок про часткове задоволення позовних вимог.
 
Колегія суддів приймає аргумент касаційної скарги про те, що апеляційний суд одночасно застосував зобов`язальний та речовий спосіб захисту порушеного права вирішивши «витребувати у ОСОБА_2 земельну ділянку площею 900 кв. м з кадастровим номером № 0136300:12:001:0009 по АДРЕСА_1 та зобов`язати його повернути земельну ділянку у комунальну власність Миколаївської територіальної громади».
 
У пунктах 79-82 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18) зазначено: «Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам ЗК України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього кодексу (див. також висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані у постанові від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц, у пункті 70 постанови від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц). Отже, зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням ЗК України та ВК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду (див. пункт 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц, а також пункт 96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц). Власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку. Тому суди першої й апеляційної інстанцій, встановивши факти початку перебігу позовної давності та належності спірної земельної ділянки до земель водного фонду, що перебувають у комунальній власності м. Миколаєва, мали підстави дійти висновку про задоволення позовних вимог, хоча помилково застосували для задоволення вимоги про повернення спірної земельної ділянки приписи статей 387 і 388 ЦК України, а не статті 391 цього кодексу та частини другої статті 52 ЗК України».
 
За таких обставин абзац 7 резолютивної частини рішення апеляційного суду Миколаївської області від 20 квітня 2017 року підлягає зміні шляхом викладення його у такій редакції: «Зобов`язати ОСОБА_2 повернути земельну ділянку площею 900 кв. м з кадастровим номером № 4810136300:12:001:0009 по АДРЕСА_1 у комунальну власність Миколаївської територіальної громади».
 
Аргумент касаційної скарги про те, що у прокурора відсутні повноваження на ведення справи, оскільки прокурором не обґрунтовано виключних підстав для представництва інтересів держави, колегія суддів відхиляє.
 
Суди встановили, що спірна земельна ділянка належить до комунальної власності територіальної громади м. Миколаєва. Прокурор вказував, що повноваження з розпорядження спірною земельною ділянкою належить до компетенції Миколаївської міської ради, а визначений у законодавстві орган, уповноважений державою здійснювати функції контролю за використанням та охороною земель (Державна інспекція сільського господарства України) не має повноважень звертатися до суду з вимогами, які заявив прокурор у цій справі. Тому подаючи позовну заяву до суду й оскаржуючи, зокрема, рішення Миколаївської міської ради, на підставі якого ОСОБА_1 набула у власність спірну земельну ділянку, прокурор самостійно обґрунтував необхідність захисту інтересів держави у збереженні зеленої зони загального користування, яку не можна передавати у власність громадян для будівництва, та у збереженні прибережної захисної смуги Бузького лиману, і згідно з абзацом другим частини другої статті 45 ЦПК України (у редакції, чинній на момент звернення до суду), набув статус позивача. Зазначене узгоджується із висновком, що міститься у пунктах 28-30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18).
 
Посилання у касаційній скарзі про те, що прокурор заявою від 29 грудня 2016 року одночасно змінив предмет і підставу позову, колегія суддів відхиляє. Як у первісній позовній заяві, так і в заяві прокурора від 29 грудня 2016 року викладені одні й ті ж обставини, якими прокурор обґрунтовував позовні вимоги (ті самі підстави позову). У вказаній заяві прокурор змінив лише предмет позову. Зазначене узгоджується із висновком, що міститься у пунктах 132-132.4. постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18).
 
Твердження про те, що апеляційний суд не врахував практику ЄСПЛ у справах «Стретч проти Сполученого Королівства», «Україна-Тюмень» проти України», «Рисовський проти України», колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки обставини цих справ та справи, що переглядається є відмінними. Зазначене узгоджується із висновками, що міститься у пунктах 125.7., 129. 131.3. постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18).
 
Аргумент касаційної скарги про те, що позовні вимоги заявлені після спливу позовної давності, колегія суддів відхиляє.
 
У пункті 90 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18) зазначено: «Оскільки наведені вище висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц і в пунктах 70-71 постанови від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц, щодо застосування норм матеріального права про позовну давність і про усунення власником перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою водного фонду неповністю узгоджуються з відповідними висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах від 15 листопада 2017 року у справі № 6-2304цс16, від 8 червня 2016 року у справі № 6-3089цс15, від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15 і від 16 листопада 2016 року у справі № 6-2469цс16, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне конкретизувати ці висновки Верховного Суду України з огляду на те, що вимога зобов`язати повернути земельну ділянку водного фонду розглядається як негаторний позов, який можна заявити впродовж всього часу тривання порушення прав законного володільця цієї ділянки».
 
Посилання у касаційній скарзі про те, що апеляційний суд неправильно застосував статтю 88 ВК України, статтю 60 ЗК України, оскільки матеріали справи не містять доказів місцезнаходження спірної земельної ділянки в натурі, у тому числі відносно урізу води, колегія суддів вважає передчасним.
 
У пункті 53 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18) зазначено: «Згідно із застосованим судом першої інстанції висновком Верховного Суду України, викладеним у постановах від 21 травня 2014 року у справі № 6-16цс14 і від 24 грудня 2014 року у справі № 6-206цс14, існування прибережних захисних смуг визначеної ширини передбачене законом (статтею 88 ВК України). А тому відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність останньої, оскільки її розміри встановлені законом (аналогічного висновку дійшла також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржене рішення апеляційного суду частково ухвалене без додержання норм матеріального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно задовольнити частково, оскаржене рішення апеляційного суду змінити: виклавши його мотивувальну частину у редакції цієї постанови; виклавши абзац 7 резолютивної частини у новій редакції. В іншій частині оскаржене рішення апеляційного суду залишити без змін. Оскільки рішення апеляційного суду змінено тільки в частині мотивів прийняття та викладено абзац 7 резолютивної частини у новій редакції, то його виконання необхідно поновити, і новий розподіл судових витрат не здійснюється.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3 задовольнити частково.
 
Рішення апеляційного суду Миколаївської області від 20 квітня 2017 року в оскарженій частині змінити, виклавши його мотивувальну частину у редакції цієї постанови та абзац 7 резолютивної частини рішення апеляційного суду Миколаївської області від 20 квітня 2017 року змінити шляхом викладення його у такій редакції: «Зобов`язати ОСОБА_2 повернути земельну ділянку площею 900 кв. м з кадастровим номером № 4810136300:12:001:0009 по АДРЕСА_1 у комунальну власність Миколаївської територіальної громади».
 
Поновити виконання рішення апеляційного суду Миколаївської області від 20 квітня 2017 року.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                     В. І. Крат
 
Судді:                                                                                               І. О. Дундар
 
                                                                                                        В. І. Журавель
 
                                                                                                        Є. В. Краснощоков
 
М. М. Русинчук