СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
проспект Незалежності, 13, місто Харків, 61058

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" лютого 2020 р.                                                                          Справа №905/609/19  
Колегія суддів у складі: 
головуючий суддя Гетьман Р.А., суддя Дучал Н.М. , суддя  Склярук О.І., 
при секретарі судового засідання Тимошенко А.А.,
учасники провадження у справі - не з`явились,
розглянувши апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (вх.№3741Д/1 від 10.12.2019) на рішення Господарського суду Донецької області від 13.11.2019 у справі №905/609/19 (м. Харків, суддя Паляниця Ю.О., повний текст рішення складено 14.11.2019), 
за позовом Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м.Київ, 
до відповідача Комунального підприємства «Покровськтепломережа», м.Покровськ, Донецька обл.,
про стягнення 1160897,85 грн, -
ВСТАНОВИЛА:

Позивач, Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м. Київ звернувся до Господарського суду Донецької області з позовною заявою до відповідача, Комунального підприємства «Покровськтепломережа», м. Покровськ про стягнення боргу у загальній сумі 1160897,85 грн, у тому числі: пені – 686613,73 грн, 3% річних – 178011,50 грн, інфляційних втрат – 296272,62 грн.
Рішенням Господарського суду Донецької області від 13.11.2019 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Комунального підприємства «Покровськтепломережа» на користь Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» 3% річних – 106043,67 грн, інфляційні втрати – 296272,62 грн, а також судовий збір в сумі 6034,75 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Позивач з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився частково та звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм чинного законодавства, просить рішення Господарського суду Донецької області від 13.11.2019 у справі №905/609/19 скасувати в частині відмови в стягненні пені в сумі 686613,73 грн та 3% річних в сумі 71967,83 грн; прийняти нове рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача 686613,73 грн та 3% річних в сумі 71967,83 грн в стягненні яких було відмовлено; судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покласти на відповідача.
В обґрунтування апеляційної скарги позивач вказує на те, що нарахування ним платежів відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, на всю заборгованість за цим договором, в т.ч. суму заборгованості оплачену по спільним протокольним рішенням відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20, є обґрунтованим та законним. Також, апелянт вважає, що господарський суд безпідставно відмовив у стягненні пені в сумі 686613,73 грн, оскільки на думку позивача, він не є енергопостачальною компанією і на нього не поширюється дія Закону України «Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на території проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств-виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси», яким встановлено мораторій на нарахування та стягнення пені та інших штрафних санкцій енергопостачальними компаніями. 
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 13.12.2019 відкрито апеляційне провадження за даною апеляційною скаргою. Встановлено відповідачу строк для подання відзиву на апеляційну скаргу протягом 5 днів з дня вручення даної ухвали. Призначено справу до розгляду на 28.01.2020.
Від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№119 від 09.01.2020), в якому просить рішення Господарського суду Донецької області від 13.11.2019 у справі №905/609/19 залишити без змін, апеляційну скаргу – без задоволення. Зокрема, в обґрунтування своєї позиції по справі, відповідач вказує, що відповідно до правової природи спільних протокольних рішень, сторони у такий спосіб змінюють порядок і строк проведення розрахунків за надані  послуги з транспортування природного газу за договором, про що вірно визначив суд першої інстанції. Стосовно відмови у стягненні 686613,73 грн пені, відповідач зазначає, що він є виконавцем/виробником житлово-комунальних послуг, тобто діяльність підприємства спрямована на надання/вироблення теплової енергії на території проведення антитерористичної операції, а АТ «НАК «Нафтогаз України» є енергопостачальною компанією, у зв`язку з чим положення ч.2 ст.2 Закону України «Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на території проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств-виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси» розповсюджує свою дію на правовідносини сторін, які виникли внаслідок невиконання відповідачем умов договору купівлі-продажу природного газу від 30.08.2016 №4544/1617-ТЕ-6.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 21.01.2020 розгляд справи №905/609/19, призначений на 28.01.2020, перенесено на 11.02.2020.
Згідно Витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.02.2020, у зв`язку з відпусткою судді Хачатрян В.С. для розгляду справи №905/609/19 визначено наступний склад колегії суддів: суддя Гетьман Р.А., суддя Дучал Н.М., суддя Склярук О.І.
В судове засідання Східного апеляційного господарського суду 11.02.2020 представники учасників справи не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.
Відповідно до частини 1 статті 285 Господарського процесуального кодексу України рішення суду апеляційної інстанції вручаються (видаються або надсилаються) в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач отримав ухвалу суду про слухання справи – 27.01.2020; відповідач – 28.01.2020. 
Згідно статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення, зокрема, є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; якщо копію судового рішення вручено представникові, вважається, що його вручено й особі, яку він представляє.
Відповідно до частини 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Враховуючи те, що судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи шляхом надіслання копій ухвал про призначення справи до розгляду на юридичні адреси учасників справи, враховуючи, що участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком учасника справи, а також положення ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якого неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, судова колегія дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги в даному судовому засіданні.
Дослідивши матеріали справи, викладені в апеляційній скарзі доводи, перевіривши правильність застосування господарським судом норм права, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, 30.08.2016 між позивачем (постачальник) та Комунальним підприємством «Покровськтепломережа» (споживач) було підписано договір №4544/1617-ТЕ-6 постачання природного газу, за приписами п.п.1.1 – 1.4 (в редакції додаткової угоди №1 від 23.01.2017) якого постачальник зобов`язується поставити споживачеві у 2016-2017 роках природний газ, а споживач зобов`язується оплатити його на умовах цього договору. Природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню. Необхідний споживачу плановий обсяг природного газу, зазначений в п.2.1 цього договору, споживач визначає самостійно. За цим договором може бути поставлений природний газ власного видобутку (природний газ, видобутий на території України та/або імпортований  природний газ (за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, ввезений ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на митну територію України). 
За правилами п.2.1 укладеного сторонами правочину постачальник передає споживачу природний газ, зокрема, у листопаді 2016 року обсягом на рівні 3155 тис. куб. м, у грудні 2016 року – 4113 тис. куб. м, у березні 2017 року – 3482 тис. куб. м.
Згідно з п.3.4 договору №4544/1617-ТЕ-6 від 30.08.2016 приймання-передача природного газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному місяці постачання, оформлюється актом приймання-передачі.
За змістом п.5.2 укладеного позивачем та відповідачем правочину до сплати за 1000 куб. м газу належить 4942 грн, крім того: ПДВ – 20%, всього з ПДВ – 5930,40 грн. 
Відповідно до розділу 12 договору №4544/1617-ТЕ-6 від 30.08.2016 договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, за їх наявності, і діє в частині реалізації природного газу з 01.10.2016 до 31.03.2107 (включно), а в частині проведення розрахунків – до їх повного здійснення.
Як свідчать матеріали справи, позивачем та відповідачем було підписано акти приймання-передачі природного газу (на території підконтрольній українській владі), згідно з якими постачальник передав, а споживач прийняв у листопаді-грудні 2016 року, березні 2017 року природний газ, загальна вартість якого становила 63449444,48 грн, а саме:
-б/н від 30.11.2016 у листопаді 2016 року на суму 21144645,49 грн,
-б/н від 31.12.2016 у грудні 2016 року на суму 26751239,72 грн,
-б/н від 31.03.2017 у березні 2017 року на суму 15553559,27 грн.
Як зазначає позивач, відповідач встановлений договором обов`язок по оплаті отриманого товару у передбачений договором строк не виконав, внаслідок чого Акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» заявлено вимоги про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат.
При прийнятті оскаржуваного рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач є виконавцем/виробником житлово-комунальних послуг на території проведення антитерористичної операції, операції об`єднаних сил, приймаючи до уваги, що Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» є постачальником енергоресурсу, положення ч.2      ст.2 Закону України «Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств - виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси» розповсюджують свою дію на правовідносини сторін, які виникли внаслідок невиконання відповідачем умов договору постачання природного газу №4544/1617-ТЕ-6 від 30.08.2016р.; сторони (і зокрема позивач), підписавши спільні протокольні рішення, погодилися з тим, що між ними встановлюється інший, а не той, що був врегульований договором, порядок розрахунків. У зв`язку з наведеними висновками суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та відмовив позивачу у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача пені в сумі 686613,73 грн та 3% річних в сумі 71967,83 грн.
Рішення, з урахуванням вимог ст. 269 Господарського процесуального кодексу України розглядається лише в оскаржувані частині, а саме в частині відмови у стягненні пені в сумі 686613,73 грн та 3% річних в сумі 71967,83 грн. Відповідна позиція узгоджується, зокрема, із висновками Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі №913/64/18 від 07.11.2018.
Згідно з п.п. 1, 3 ст.549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
З наданого позивачем розрахунку вбачається, що пеню нараховано за порушення строків оплати поставленого природного газу за період з 27.12.2016 по 25.10.2017 за несвоєчасне виконання зобов`язань з оплати природного газу, отриманого у листопаді-грудні 2016, березні 2017.
У апеляційній скарзі позивач стверджує, що господарський суд безпідставно відмовив у стягненні пені в сумі 686613,73 грн, оскільки на думку позивача, він не є енергопостачальною компанією і на нього не поширюється дія Закону України «Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на території проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств-виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси», яким встановлено мораторій на нарахування та стягнення пені та інших штрафних санкцій енергопостачальними компаніями. 
Вказані твердження позивача колегія суддів вважає безпідставними з огляду на таке.
Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на території проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств-виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси» встановлено мораторій на час, визначений у статті 1 цього Закону, на нарахування та стягнення пені та інших штрафних санкцій енергопостачальними компаніями у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси підприємствами - виконавцями/виробниками житлово-комунальних послуг, що надають такі послуги у районі проведення антитерористичної операції.
Виходячи зі змісту приписів наведеного нормативно-правового акту, можливість застосування останнього до спірних правовідносин вимагає дотримання наступних умов: наявність визначеного законом кола суб`єктів такого спеціального права (енергопостачальні компанії та підприємства - виконавці/виробники житлово-комунальних послуг, що надають такі послуги у районі проведення антитерористичної операції), існування між ними договірних відносин з постачання енергетичних ресурсів.
Таким чином, відповідь на питання, чи є АТ «НАК «Нафтогаз України» енергопостачальною компанією, а природний газ - одним з видів енергетичних ресурсів, є визначальним для правильного застосування положень статті 2 Закону України «Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на території проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств-виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси».
Пунктом 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 25.05.1998 №747 «Про визначення гарантованих постачальників природного газу» встановлено, що гарантованим постачальником природного газу для промислових споживачів, річний обсяг споживання природного газу яких перевищує 3 млн. куб. метрів, та підприємств, що здійснюють виробництво теплової енергії, є Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», що в установленому порядку отримала ліцензію на постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом.
У пункті 5 статуту Компанії, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25.05.1998 №747 (у редакції, яка діяла на момент прийняття Закону) встановлено, що метою діяльності Компанії є сприяння структурній перебудові нафтової, газової та нафтопереробної галузей, підвищення рівня енергетичної безпеки держави, забезпечення ефективного функціонування та розвитку нафтового комплексу, більш повного задоволення потреб промислових і побутових споживачів у сировині та паливно-енергетичних ресурсах і отримання прибутку.
Пунктом 6 статуту Компанії (в зазначеній редакції) встановлено, що предметом діяльності Компанії є, зокрема, постачання природного газу, організація виробництва і постачання електричної та теплової енергії.
Законом України «Про енергозбереження» визначено, що «енергозбереження» це діяльність, яка спрямована на раціональне використання та економічне витрачання первинної та перетвореної енергії і природних енергетичних ресурсів в національному господарстві і яка реалізується з використанням технічних, економічних та правових методів; «паливно-енергетичні ресурси» - це сукупність всіх природних і перетворених видів палива та енергії, які використовуються в національному господарстві.
Відповідно до пункту 1.5 статті 1 Закону України «Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу» енергоносії - це кам`яне і буре вугілля, торф, інші види первинного твердого палива, кам`яновугільні брикети, інші види вторинного твердого палива, буровугільні і торф`яні брикети, газ нафтопереробки, нафтопродукти, природний газ, природні енергетичні ресурси (ядерна, гідравлічна та геотермальна енергія, інші природні ресурси), електрична і теплова енергія.
Тобто природний газ як матеріальний об`єкт, різновид палива, в якому зосереджена енергія, придатна для практичного використання, є одним з видів енергетичних ресурсів.
З урахуванням наведеного, в силу приписів чинного законодавства АТ «НАК «Нафтогаз України» є енергопостачальною компанією в розумінні статті 2 Закону, що спростовує твердження позивача, викладені в апеляційній скарзі.
Вказана позиція висловлена у постанові Верховного Судому у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 18.01.2019 у справі №913/66/18. 
Разом з тим, за змістом п.1.2 договору №4544/1617-ТЕ-6 від 30.08.2016 придбаний за цим договором газ використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню.
Таким чином, КП «Покровськтепломережа» придбало природний газ як виконавець/виробник житлово-комунальних послуг.
Указом Президента України від 14.04.2014 №405/2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» запроваджено антитерористичну операцію на території України.
Законом України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» визначений період проведення антитерористичної операції – час між датою набрання чинності зазначеним Указом Президента України та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України. 
Розпорядженням Кабінету Міністрів України розпорядження Кабінету Міністрів України від 02.12.2015 №1275-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, відповідно до якого, м. Донецьк віднесено до таких територій.
Таким чином, з урахуванням того, що відповідач придбав природний газ як виконавець/виробник житлово-комунальних послуг для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням на території проведення антитерористичної операції, та приймаючи до уваги, що АТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» є постачальником енергоресурсу, положення ч.2 ст.2 Закону України «Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси» розповсюджують свою дію на правовідносини сторін, які виникли внаслідок неналежного виконання відповідачем умов договору постачання природного газу №4544/1617-ТЕ-6 від 30.08.2016. 
Статтею 3 Закону України «Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси» передбачено набрання ним чинності з дня, наступного за днем його опублікування. Офіційне опублікування відбулось у офіційному виданні газета «Голос України» №21 від 06.02.2015, отже Закон набрав чинності 07.02.2015.
Приймаючи до уваги приписи ст.58 Конституції України щодо дії нормативно-правових актів в часі, з огляду на дату набрання чинності Законом України «Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси», колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позовні вимоги щодо стягнення пені у сумі 686613,73 грн за період з 27.12.2016 по 25.10.2017 за несвоєчасне виконання зобов`язань з оплати природного газу задоволенню не підлягають. 

Стосовно посилань апелянта на те, що нарахування ним платежів відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, на всю заборгованість за цим договором, в т.ч. суму заборгованості оплачену по спільним протокольним рішенням відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20, є обґрунтованим та законним, колегія суддів зазначає наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач нарахував та заявив до стягнення 3% річних в загальному розмірі 178011,50 грн, а саме:
-           43605,49 грн за період з 27.12.2016р. по 30.01.2017р. (поставка листопада 2016 року на суму 21144645,49 грн),
-           59132,74 грн за період з 26.01.2017р. по 19.03.2017р. (поставка грудня 2016 року на суму 26751239,72 грн),
-           75273,26 грн за період з 26.04.2017р. по 04.02.2018р. (поставка березня 2017 року на суму 15553559,27 грн).
Відповідні нарахування процентів річних здійснені з урахуванням приписів п.6.1 договору №4544/1617-ТЕ-6 від 30.08.2016.
При цьому, вбачається, що між Головним управлінням Державної казначейської служби України в Донецькій області, Департаментом фінансів Донецької облдержадміністрації, Фінансовим управлінням Покровської міської ради Донецької області, Управлінням соціального захисту населення Покровської міської ради Донецької області, Комунальним підприємством «Покровськтепломережа» та Акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» з метою погашення заборгованості за природний газ 2016 року, в тому числі, за договором №4544/1617-ТЕ-6 від 30.08.2016, а саме організації проведення сторонами взаєморозрахунку відповідно до постанови №20 від 11.01.2005 Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій» (із відповідними змінами та доповненнями), підписані спільні протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків за теплопостачання, природний газ та послуги з постачання, транспортування, розподілу природного газу за рахунок коштів загального фонду Державного бюджету України №495 від 20.01.2017 та №969 від 15.02.2017.
Відповідно до розділу 4 вказаних спільних протокольних рішень сторони, які підписали спільне протокольне рішення, несуть відповідальність за недотримання вимог постанови Уряду від 11.01.2005 №20 та Порядку проведення розрахунків, і невиконання своїх зобов`язань за цим спільним протокольним рішенням про організацію взаєморозрахунків відповідно до законодавства України.
Спільне протокольне рішення набирає чинності з моменту його підписання всіма сторонами і діє до повного виконання сторонами зобов`язань за цим спільним протокольним рішенням (п.5.2).
Колегія суддів відзначає, що наслідком підписання спільних протокольних рішень на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20 (за своїм змістом цілком відповідають визначенню угоди в розумінні ст.202 Цивільного кодексу України, що регламентує розглядувані правовідносини між сторонами через їх участь в узгоджені і підписанні таких рішень (п.7 Порядку потребує згоди учасників), що фіксує відповідне волевиявлення, яке має цивільно-правові наслідки) є фактична зміна визначеного у договорі №4544/1617-ТЕ-6 від 30.08.2016 порядку і строку проведення розрахунків за природний газ відносно сум, які охоплюються такими рішеннями.
Наслідки узгодження та фактичного виконання спільних протокольних рішень, з урахуванням кваліфікації їх як відповідних правочинів в частині участі сторін, узгоджується і з приписами ч.1, ч.3 ст.653 Цивільного кодексу України.
Крім того, зміна умов грошового зобов`язання, на що вказують положення протокольних рішень, які запроваджують відповідальність їх сторін саме за їх невиконання, унеможливлює визначення моменту прострочення відносно відповідної суми грошових коштів, охоплених цими рішеннями, в порядку п.6.1. договору купівлі-продажу природного газу №4544/1617-ТЕ-6 від 30.08.2016.
Прострочення та порушення грошових зобов`язань з боку відповідача у розумінні ст.610 та ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України у такому випадку має встановлюватися відносно умов, встановлених цими спільними протокольними рішеннями.
Зазначене, зокрема узгоджується із позиціями Верховного суду, викладеними у справі №904/1858/16 від 14.02.2018 та у справі №926/2733/16 від 22.05.2018, також із правовою позицією Верховного суду України, викладеній у постанові №3-322гс15 від 01.07.2015 щодо відсутності в аналогічному випадку підстав для стягнення штрафних санкцій, передбачених умовами договору поставки природного газу, та застосування наслідків за порушення грошового зобов`язання, передбачених ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України за зобов`язаннями листопада-грудня 2016 року. 
Механізм розрахунків, запроваджений спільними протокольними рішеннями, узгоджений сторонами фактом їх підписання та передбачений постановою Кабінету Міністрів України №20 від 11.01.2005, яка не покладає можливість і правомірність проведення розрахунків між сторонами в залежність від наявності/відсутності відповідного застереження про це в договорі постачання природного газу.
Враховуючи висновки щодо можливості кваліфікації участі сторін в узгодженні та виконанні спільних протокольних рішень за своєю формою і наслідками як правочин, доводи позивача про пріоритетність застосування положень п.6.1. договору по відношенню до таких окремих правочинів не ґрунтуються на чинному законодавстві  та не відповідають меті запровадження розрахунків, передбачених постановою Кабінету Міністрів України №20 від 11.01.2005 – опосередковане виконанням цього рішення Уряду втручання в законні (обумовлені ст.ст.611, 625 Цивільного кодексу України) очікування на отримання спірних нарахувань на суму заборгованості, відносно якої державою вжито спеціальних механізм погашення, виправдовується легітимною метою такого втручання – фінансування пільг та субсидій населення, здійснюваного за рахунок джерел Держави, у тому числі – і позивача, зважаючи на приналежність останнього до державного сектору економіки. 
Сторони, підписавши спільні протокольні рішення, тим самим змінили порядок і строк проведення розрахунків за природний газ, поставлений за договором. Отже, для застосування санкцій та наслідків порушення грошового зобов`язання, встановлених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, необхідно, щоб оплату було здійснено поза межами порядку і строків, визначених спільними протокольними рішеннями.
Аналогічна за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06.11.2018 у справі №913/89/18 та від 01.10.2018 у справі №904/9145/17.
Крім того, усвідомлюючи зміст підписаних протокольних рішень, відповідну зміну порядку та строків проведення розрахунків між сторонами, позивач не порушував питання про недійсність спільних протокольних рішень через невідповідність умовам п.6.1 договору, а прийняв бюджетні кошти в рахунок погашення боргу за газ.

Таким чином, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення в рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів дійшла висновків про те, що місцевий господарський суд розглянув всебічно, повно та об`єктивно в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності, належним чином проаналізував правовідносини, що виникли між сторонами, та вірно застосував норми матеріального та процесуального права. 
Доводи позивача про порушення і неправильне застосування господарським судом норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення не знайшли свого підтвердження. 

Зважаючи на викладене, колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги.
Враховуючи, що колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати понесені позивачем, у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, відшкодуванню не підлягають в силу приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись статтями 129, 269, 270, п.1, ч.1 ст.275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду,  -

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Донецької області від 13.11.2019 у справі №905/609/19 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено   13.02.2020 

Головуючий суддя                                                                    Р.А. Гетьман

Суддя                                                                                           Н.М. Дучал  

Суддя                                                                                           О.І. Склярук