КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа №357/7593/19                                                                        Головуючий у І інстанції Бондаренко О.В.
Провадження №22-ц/824/908/2020                                                    Головуючий у 2 інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
19 лютого 2020 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Київського апеляційного суду у складі:
судді-доповідача                                                      Голуб С.А.,  
            суддів:                                                                      Ігнатченко Н.В., Таргоній Д.О., 
            за участі секретаря судового засідання                 Сакалоша Б.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 липня 2019 року про відмову у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області, треті особи: Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», Державне підприємство «СЕТАМ», Товариство з обмеженою відповідальністю «Приватна експертна служба», про зобов`язання вчинити або утриматися від вчинення певних дій,
 
ВСТАНОВИЛА:
У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду першої інстанції з вказаним позовом, посилаючись на неправомірність дій державного виконавця під час примусового виконання судового рішення та просила суд зобов`язати відповідача не передавати нерухоме майно на реалізацію.
Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 липня 2019 року було відмовлено у відкритті провадження у справі.
Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права.
В доводах апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції постановляючи ухвалу про відмову у відкритті провадження, не врахував ту обставину, що між позивачем та відповідачем наявний спір, який по суті має приватний майновий характер щодо захисту цивільних прав та інтересів позивача та підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Окрім того, зазначає, що якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, спричинених рішеннями, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією майнових або особистих немайнових інтересів фізичної особи, то визнання незаконними таких рішень є способом захисту її цивільних прав та інтересів, а тому такий спір не може розглядатися в порядку адміністративного судочинства.
            На підставі викладеного в апеляційній скарзі, ОСОБА_1 просить суд апеляційної інстанції скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу для продовження розгляду.
На адресу Київського апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу не надходив. Відсутність відзиву не перешкоджає розгляду справи.
Представник АТ КБ «ПриватБанк» в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи, про причини неявки суд не повідомили.
Так, судова повістка про виклик до суду ДП «Сетам», повернулися до суду апеляційної інстанції без вручення з відміткою «адресат вибув», судова повістка про виклик до суду ОСОБА_1 повернулася до суду без вручення з відміткою «адресат відсутній», судова повістка про виклик до суду представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 повернулася до суду без вручення з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».
Відповідно до ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.
У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.
Таким чином, судові повістки, що були адресовані ДП «Сетам», ОСОБА_1 та представнику ОСОБА_1 - ОСОБА_2 вважаються доставленими, оскільки надсилалися судом на останні відому суду адреси. Про зміну місця проживання, перебування чи місцезнаходження учасники справи суд не повідомляли.
З урахуванням того, що неявка учасників справи не перешкоджає подальшому розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які беруть участь у справі.
При цьому, у рішенні ЄСПЛ від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України» Європейський суд з прав людини зробив висновок про те, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.
Однак, ОСОБА_1 , яка є позивачем у справі та яка звернулася до суду з апеляційною скаргою з метою захисту своїх порушених прав, протягом тривалого часу перебування її апеляційної скарги в суді апеляційної інстанції не цікавилася про стан відомого їй провадження, що свідчить про процесуальну бездіяльність скаржника.
            Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги доходить висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, враховуючи наступне.
Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що спірні правовідносини підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки носять публічно-правових характер.
            Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції враховуючи таке.
            Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
На підставі ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Юрисдикція цивільних справ визначена ст. 19 ЦПК України, згідно з якою суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Згідно із ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
На підставі п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
Пунктом 1 частини першої статті 19 КАС визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу (як правило майнового) конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.
Отже, визначальними ознаками приватноправових відносин є, зокрема, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.
Відповідно до частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент звернення позивачки до суду з позовом) рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
Крім того, згідно зі ст. 287 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб. Відповідачем у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби є відповідний орган державної виконавчої служби, а у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності приватного виконавця - приватний виконавець.
Отже, для визначення юрисдикції даного спору необхідно визначити підстави позову, зміст прав, на захист яких направлено звернення до суду. Якщо підставою позову є неправомірні, на думку позивача, дії органу державної виконавчої служби при проведенні оцінки нерухомого майна на яке накладено арешт в порядку примусового виконання рішення суду, то такий спір має розглядатися в порядку адміністративного судочинства. Якщо підставою позову є наявність спору про право та/або позивач подає його з метою захисту права власності або іншого речового права, то ці спори мають розглядатися в порядку цивільного/господарського судочинства як такі, що випливають із цивільних правовідносин.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач звертається до суду з даним позовом, посилаючись на неправомірність дій, що були вчинені державним виконавцем в ході примусового виконання рішення суду на підставі якого було видано виконавчий лист про стягнення з позивача заборгованості, а тому дій державного виконавця, що спрямована на реалізації арештованого нерухомого майна не породжують для останнього жодних цивільних прав, а є його безпосередніми обов`язками під час виконання ним своїх посадових обов`язків.
З урахуванням викладеного суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що спірні правовідносини підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Окрім того позивач, як сторона виконавчого провадження, вправі звернутися до суду із скаргою, якщо вважає, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, порушено її права чи свободи відповідно до вимог Розділу VII ЦПК України щодо судового контролю за виконанням судових рішень.
            Щодо посилань скаржника на правові висновки, які викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі №826/9341/17, то колегія суддів вважає, що такі висновки не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, оскільки вказана постанова стосується інших спірних правовідносин та за інших обставин, а саме позовні вимоги в цій справі є похідними при вирішенні судом питання щодо правомірності набуття фізичними особами права власності на спірне майно і можуть впливати на майнові права та інтереси цих осіб, тому Велика Палата Верховного Суду, незважаючи на участь у спорі суб`єкта владних повноважень, дійшла висновку про те, що цей спір не є публічно-правовим та не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.
            Всі інші доводи апеляційної скарги зводяться до викладу підстав позову, а тому не можуть бути підставою для скасування ухвали суду першої інстанції, постановленої з дотриманням норм процесуального права.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявним в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене та доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для скасування оскаржуваної ухвали суду про відмову у відкритті провадження з підстав, що зазначені в апеляційній скарзі, таким чином апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін. 
Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів
 
П О С Т А Н О В И Л А:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 липня 2019 року про відмову у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області, треті особи: Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», Державне підприємство «СЕТАМ», Товариство з обмеженою відповідальністю «Приватна експертна служба», про зобов`язання вчинити або утриматися від вчинення певних дій залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 20 лютого 2020 року.

Суддя-доповідач

Судді: