29.01.20
22-ц/812/138/20
                                                          
МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

 
Справа № 484/3748/19 
Провадження № 22-ц/812/138/20 
 
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2020 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах : 
головуючого - Темнікової В.І.,
суддів - Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В., 
із секретарем судового засідання - Гавор В.Б.,
за участю представника позивачів- ОСОБА_1 , 
представника відповідача- ОСОБА_2 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 22 листопада 2019 року, ухвалене під головуванням судді Шикері І.А., в приміщенні того ж суду о 14 год. 41 хв., у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Партнер-Агро" про розірвання договору оренди землі та стягнення орендної плати, -
В С Т А Н О В И В : 
       В серпні 2019 року позивачі - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулись до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Партнер-Агро" про розірвання договорів оренди землі та стягнення орендної плати, в якому посилалися на те, що 29.12.2012 року між ними та відповідачем, були укладені договори оренди землі, які були зареєстровані в Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі по Первомайському районі, про що у державному реєстрі вчинено записи № 482548404004377 та № 482548404003863. 
Згідно вказаних договорів оренди, вони передали відповідачу у строкове платне користування земельні ділянки, загальною площею 1,9910 га, та 1,9910 га, які належать їм на підставі державних актів про право власності на земельні ділянки серії ЯК № 990131 та ЯК №990129. 
Проте, в порушення умов договорів оренди землі відповідачем з 2015 року не виконуються умови договорів, а саме не сплачується орендна плата, що в свою чергу є систематичним та суттєвим порушенням договорів оренди землі, які є автентичними. З 2015 року вони неодноразово в усній формі звертались до відповідача з вимогою про оплату орендної плати за 2015-2018 роки, а 01.08.2018 року звернулись з письмовою вимогою про виплату орендної плати, але ні відповіді, ні орендної плати отримано не було. 
Також посилалися на те, що розмір орендної плати, незважаючи на умови договорів оренди землі та зміну цін та інфляційних процесів, з 2010 року жодного разу не переглядався відповідачем, незважаючи на звернення позивачів.
В зв`язку з цим, заборгованість відповідача по орендній платі за договором оренди землі по кадастровому № 4825484000:02:000:0159 за період 2015-2018 року становить: 5700,15грн. Заборгованість відповідача по орендній платі за договором оренди землі по кадастровому №4825484000:02:000:0163 за період 2015-2018 року становить: 5204,49 грн.
На день звернення відповідачем в рахунок погашення заборгованості за користування 2015-2018 роки належних позивачам земельних ділянок не сплачено жодних грошових коштів, ніяких послуг в рахунок орендної плати за вказаний період позивачі теж не отримували, тому вважають що їх позовні вимоги підлягають задоволенню. 
Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 22 листопада 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Партнер-Агро про розірвання договору оренди землі, укладеного 29.12.2012 року між ОСОБА_3 та ТОВ "Партнер-Агро", зареєстрованого в Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі по Первомайському району, за реєстраційним записом № 482548404004377, та договору оренди землі, укладеного 29.12.2012 року між ОСОБА_4 та ТОВ "Партнер-Агро", зареєстрованого в Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі по Первомайському району, за реєстраційним записом № 482548404003863, а також стягнення заборгованості по орендній платі та витрат по сплаті судового збору відмовлено.
Не погодившись з вказаним рішенням суду, позивачі звернулися до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просили рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов в повному обсязі. 
       На думку апелянтів, те що наймач не мав змоги користуватись землею, отримувати з цього дохід, а відповідно й сплачувати орендну плату за використання землі через те, що належні позивачам земельні ділянки фактично оброблялись ТОВ « Агрофірма Корнацьких», не може слугувати підставою для звільнення відповідача від сплати орендної плати, а також від можливості в подальшому порушувати договірні відносини. Крім того, відповідач не був позбавлений можливості стягнути завдані збитки безпосередньо з винної особи - ТОВ «Агрофірма Корнацьких» в господарському судочинстві, а позивачі укладали договори оренди землі саме з відповідачем, що унеможливлює ставити питання про стягнення завданих збитків в позадоговірному порядку.
В судовому засіданні представник позивачів підтримав доводи апеляційної скарги, просив їх задовольнити, надавши пояснення, аналогічні змісту апеляційної скарги.
Представник відповідача не визнала доводи апеляційної скарги, просила залишити її без задоволення, а рішення суду- без змін.
Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст.263 ЦПК України).
Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України). 
Рішення суду зазначеним вимогам закону відповідає.
Так, приймаючи рішення по справі, суд виходив з того, що 29.12.2012 року між позивачами та ТОВ «Партнер - Агро», було укладено договори оренди землі за № 482548404004377 та № 482548404003863, площами по 1,991 га, строком на 20 років, за якими відповідач зобов`язався сплачувати позивачам як орендарям орендну плату у розмірі 1900,05 грн. та 1734,83 грн. на рік відповідно, не пізніше 31 грудня кожного року користування.
Вказані вище земельні ділянки позивачі передали в тимчасове користування ТОВ «Партнер-Агро», згідно актів приймання - передачі об`єкта оренди.
Згідно відомостей на виплату грошей, що були додані відповідачем до відзиву, позивачам ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за 2015-2016 роки була виплачена орендна плата.
Також судом було встановлено, що в період 2017-2018 років ТОВ «Партнер-Агро» було позбавлене можливості обробляти земельні ділянки, що належать позивачам, так як фактично вони оброблялись іншою особою - ТОВ «Агрофірма Корнацьких», що об`єктивно підтверджується поясненнями представника відповідача.
       Зазначені обставини в судовому засіданні були підтверджені також доданими до відзиву: ксерокопією рішення Господарського суду Миколаївської області від 23.08.2013 у справі № 915/1111/13; ксерокопією Постанови Одеського апеляційного господарського суду від 30.01.2014 року; ксерокопією постанови Вищого господарського суду від 12.05.2014 року; ксерокопією ухвали господарський суд Миколаївської області у справі №915/1125/13 від 04.07.2013 року про забезпечення позову (а.с.46-77), ксерокопією Витягу з ЄРДР від 26.06.2017 року, за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 197-1 КК України, ксерокопією Витягу з ЄРДР від 16.04.2018 року, за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст. 197-1 КК України (а.с.44, 45), ксерокопіями актів перевірки дотримання вимог земельного законодавства за об`ємом земельної ділянки ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області від 20.06.2017 року, 30.05.2018 року, 27.09.2018 року (а.с.38-43).
Тому суд дійшов висновку, що факт отримання позивачами орендної плати у 2015-2016р. підтверджується їх особистими підписами у відомостях на виплату грошей, а у 2017-2018 роках орендна плата позивачам не виплачувалася, оскільки відповідач не мав змоги користуватися землею, отримувати з цього дохід, а відповідно і сплачувати орендну плату за використання землі, так як земельні ділянки, що належать позивачам, фактично оброблялись іншою особою - ТОВ «Агрофірма Корнацьких».
Згідно п. 42 договорів оренди землі, сторона, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності, якщо вона доведе, що це порушення сталося не з її вини.
Проаналізувавши зазначені обставини та врахувавши положення ст. 15 , 24, 25, 32 Закону України «Про оренду землі» , ст. 141 ЗК України , ч.1 ст. 782, ч.1 та 6 ст.762 ЦК України, суд дійшов висновку, що правові підстави для розірвання договорів оренди та стягнення орендної плати відсутні, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити.
Висновки суду відповідають обставинам справи та законодавству, яке регулює спірні правовідносини в тому числі і зазначеному в тексті рішення.
Так, судом вірно встановлено, що спірні правовідносини виникли з договору оренди землі.
За змістом статті 792 ЦК за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.
Таким спеціальним законом, що регулює питання оренди землі, є Закон України «Про оренду землі».
Згідно зі ст.2 Закону України «Про оренду землі» відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються ЗК України, ЦК України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.
Відповідно до положень ст.1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.
Згідно зі ст. 13 цього Закону договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
Відповідно до ст. 21 Закону України „Про оренду землі" орендна плата за землю - це  платіж,  який  орендар  вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України). Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди, а розмір та умови орендної плати, що зазначені в договорі оренди, не можуть суперечити чинному на час укладення договору оренди законодавству.
Ст. 23 Закону України „Про оренду землі" передбачено, що орендна плата за земельні ділянки, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, переглядається за згодою сторін. 
Відповідно до положень статті 32 Закону України «Про оренду землі» на вимогу однієї зі сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України.
Положеннями ст. ст. 24 і 25 Закону України «Про оренду землі» передбачені права та обов`язки орендодавця та орендаря, зокрема, орендар земельної ділянки має право самостійно господарювати на землі з дотриманням умов договору оренди землі, а орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати в розмірі та строки обумовлені договором.
Підставою для припинення права користування земельною ділянкою відповідно до п. «д» ч.1 ст. 141 ЗК України є систематична несплата орендної плати.
Отже, відповідно до вказаних норм матеріального права договір оренди землі може бути розірваний за умов систематичної несплати орендної плати.
Разом з тим згідно із частиною другою статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.
Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
Статтею 15 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що істотними умовами договору оренди землі, зокрема, є орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальність за її несплату.
Із системного аналізу зазначених положень законодавства та з врахуванням врегулювання відносин, пов`язаних з орендою землі, зокрема, положеннями ЦК України, слід дійти висновку, що при вирішенні питання щодо розірвання договору оренди з підстави, передбаченої пунктом «д» статті 141 ЗК України, застосуванню також підлягають положення частини другої статті 651 ЦК України, згідно якої необхідна наявність істотного порушення стороною договору.
Слід також зазначити, що відповідно до ч.6 ст. 762 ЦК України,  наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.
Отже, наведена норма права визначає в якості підстави звільнення від зобов`язання сплатити орендну плату об`єктивну безпосередню неможливість використовувати передане у найм майно через обставини, за які орендар не відповідає.
З урахуванням викладеного, відсутність у ч. 6 ст. 762 ЦК України вичерпного переліку обставин, які унеможливлюють використання орендарем майна, підстав виникнення таких обставин, засобів їх підтвердження свідчить про те, що підставою для застосування цієї норми є встановлення факту неможливості використання орендарем майна з незалежних від нього причин на загальних підставах, визначених процесуальним законодавством, і не пов`язано тільки з перешкоджанням самим орендодавцем орендарю в використанні переданого у майн(оренду) майна.  
Згідно п. 9 укладених між сторонами договорів оренди визначена цими договорами орендна плата за земельні ділянки становить платіж, який орендар вносить орендодавцеві кожен рік фактичного користування земельною ділянкою. Пунктом 11 зазначених догорів також передбачено, що орендна плата вноситься орендарем протягом дії договору за фактичний термін оренди землі.
        Отже, сторонами при укладенні договорів оренди, були погоджені конкретні умови сплати орендної плати, а саме внесення орендної плати за роки саме фактичного користування земельною ділянкою. 
Відповідно до п. 42 договорів оренди землі, сторона, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності, якщо вона доведе, що це порушення сталося не з її вини.
У справі, яка переглядається, суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позову, виходив з відсутності підстав для розірвання договору оренди земельної ділянки та стягнення орендної плати, оскільки матеріалами справи встановлено, що протягом 2017-2018 років ТОВ «Партнер-Агро» було позбавлене можливості обробляти земельні ділянки, що належать позивачам, так як фактично вони оброблялись іншою особою - ТОВ «Агрофірма Корнацьких» і тому не сплачував орендну плату позивачам за ці роки, а за 2015-2016 роки  позивачі згідно відомостей на виплату грошей орендну плату отримали. Належних та допустимих доказів зворотного позивачі суду не надали.
З огляду на встановлені фактичні обставини та з урахуванням положень законодавства стосовно врегулювання відносин, пов`язаних з орендою землі, зокрема, положень ЦК України, наведених вище, суд у справі, яка переглядається, при вирішенні питання щодо розірвання договору оренди з підстави, передбаченої пунктом «д» частини першої статті 141 ЗК України, встановивши сплату орендної плати позивачам за 2015-2016 роки та не сплату орендної плати за 2017-2018 роки через неможливість відповідачем використання земельних ділянок позивачів, переданих йому в оренду,  через обставини, за які він не відповідає, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову на підставі зазначеної норми ЗК України.
Не є підставою для скасування рішення суду також доводи апеляційної скарги про те, що відсутність фактичної можливості використовувати передані в оренду спірні земельні ділянки через не можливість, не зважаючи на вчинення всіх можливих заходів щодо витребування спірних земельних ділянок у ТОВ «Агрофірма Корнацьких», повернути ці земельні ділянки відповідачу, не є підставою для звільнення відповідача від сплати орендної плати, так як відповідач на думку позивачів не позбавлений можливості стягнути завдані йому збитки у вигляді сплаченої орендної плати безпосередньо з винної особи- ТОВ «Агрофірма Корнацьких» в господарському судочинстві, оскільки відповідач вже звертався до суду з таким позовом, однак, рішенням суду йому було в цьому відмовлено, про що свідчать рішення господарського суду Миколаївської області від 28 жовтня 2015р. та постанова Вищого господарського суду України від 23 березня 2016 року у справі № 915/1511/15.
Про обізнаність позивачів про неможливість використання земельних ділянок відповідачем через самовільне використання їх іншою особою свідчить також рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 18.10.2018р., у якому позивачі брали участь як треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору. Крім того, як пояснила представник відповідача, позивачі разом з іншими землевласниками зверталися до правоохоронних органів з заявою щодо притягнення ТОВ «Агрофірма Корнацьких» до кримінальної відповідальності, за їх зверненням була порушена кримінальна справа, у якій вони визнані потерпілими.
Не є підставою для скасування рішення суду і доводи апеляційної скарги про те, що наявність укладених позивачами договорів оренди саме з відповідачем ТОА «Партнер-Агро», а не з ТОВ «Агрофірма Корнацьких» унеможливлює для позивачів ставити питання про стягнення завданих збитків в позадоговірному порядку, виходячи з наступного.
Главою 83 ЦК України врегульовані відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Статтями 125, 126 ЗК України передбачено, що право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право оренди земельної ділянки посвідчується договором оренди землі, зареєстрованим відповідно до закону.
Статтею 206 ЗК України визначено, що використання землі в Україні є платним. Плата за землю справляється у вигляді земельного податку або орендної плати, що визначається залежно від грошової оцінки земель.
Частиною четвертою статті 2 Закону України «Про плату за землю» передбачено, що за земельні ділянки, надані в оренду, справляється орендна плата.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільним зайняттям земельної ділянки є будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.
Відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. 
Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала (висновок, сформульований Верховним Судом України у постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15).
За змістом приписів глави 83 ЦК України для кондикційних зобов`язань характерним є приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. При цьому вина для кондикційних зобов`язань не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.
Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути лише майно, яке безпідставно набув (зберіг), або вартість цього майна.
Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України (постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у с праві № 629/4628/16-ц,  від 20 листопада 2018р. у справі № 922/3412/17-ц, постанова КЦС Верховного Суду від 214 серпня 2019 року у справі № 724/292/15-ц).
За такого посилання позивачів в апеляційній скарзі на неможливість їх звернення з відповідним позовом до ТОВ «Агрофірма Корнацьких», є їх суб`єктивним тлумаченням зазначених норм права.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Тому, враховуючи те, що інші доводи апеляційної скарги є суб`єктивним тлумаченням апелянтом як обставин справи, так і норм діючого законодавства, фактично відтворюють зміст позовних вимог та направлені на переоцінку доказів, яким суд дав належну правову оцінку, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при винесенні рішення про задоволення позовних вимог були належним чином оцінені подані сторонами докази, повно встановлені фактичні обставини справи, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення. 
При вирішенні даної справи судом правильно визначений характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.
За таких обставин апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, судова колегія, - 
П О С Т А Н О В И Л А: 
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 залишити без задоволення.
Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 22 листопада 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складання її повного тексту до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України. 

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 31 січня 2020 року