РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
04 лютого 2020 року м. Рівне
Справа № 570/685/19
Провадження № 22-ц/4815/134/20

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:Бондаренко Н.В.(суддя-доповідач), Ковальчук Н.М., Боймиструка С.В. 
секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.

учасники справи:
позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом – ОСОБА_1 ,
відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом – ОСОБА_2 ,

за участю представників сторін 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , подану її представником адвокатом Власик Вікторією Яківною, на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 15 листопада 2019 року в складі судді Гнатущенко Ю.В., проголошене в 11 год. 19 хв. в м. Рівне, дата складання повного судового рішення – 25 листопада 2019 року, 
в с т а н о в и в:
У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про збільшення розміру частки майна дружини в спільному майні подружжя та поділ спільного майна подружжя.
Позов мотивує тим, що 3.10.1992 року між нею та ОСОБА_2 був укладений шлюб, від якого вони мають двох дітей: повнолітнього непрацездатного сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
В період зареєстрованого шлюбу з ОСОБА_5 , а саме 14.05.2001 року ними було придбано згідно договору купівлі-продажу незавершений будівництвом житловий будинок, що знаходиться по АДРЕСА_1 . Рішенням Шпанівської сільської ради №77 від 30.03.2016 року було присвоєно поштову адресу житловому будинку, який знаходиться в с. ОСОБА_6 і належить ОСОБА_1 , а саме: АДРЕСА_2 . Даний будинок був ними завершений будівництвом та 31.03.2016 року введений в експлуатацію, а 30.05.2016 року зареєстрований на її ім`я в Державному реєстрі речових прав.
Рішенням Рівненського районного суду від 5.09.2018 р. по справі № 570/2722/18, шлюб між ними було розірвано, стягнуто з відповідача на її користь аліменти на утримання дітей: повнолітнього непрацездатного сина ОСОБА_3 в твердій грошовій сумі по 400 грн. щомісячно та малолітнього сина ОСОБА_4 по 850 грн. щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини (особи) відповідного віку.
Протягом останніх двох років вони з відповідачем разом не проживають, не підтримують подружні стосунки, не ведуть спільного господарства та не мають спільного бюджету.
Після розірвання шлюбу їх діти продовжують проживати з нею в будинку АДРЕСА_2 .
Вважає, що згідно з ст.60 СК України, ч.3 ст.368 ЦК України, ч.1 ст.61 СК України житловий будинок загальною площею 241,1 кв.м., житловою - 81,1 кв.м., розташований по АДРЕСА_2 , є їх з відповідачем спільною сумісною власністю.
Однак, оскільки, отримувані нею від відповідача аліменти на утримання їх синів, один з яких є інвалідом дитинства, є незначним, меншим ніж прожитковий мінімум на дитину (особу) відповідного віку та їх розміру недостатньо для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування їх дітей, то у відповідності до ч.3 ст.70 СК України за рішенням суду її частка повинна бути збільшена при вирішенні питання про поділ спільного подружжя. 
З наведених підстав ОСОБА_1 просила суд збільшити її частку в спільному майні подружжя і визначити її в розмірі 9/10 частин, а частку ОСОБА_2 в спільному майні подружжя зменшити та визначити її в розмірі 1/10 частини. Поділити спільне майно подружжя, а саме: визнати за нею право власності на 9/10 частин житлового будинку загальною площею 241,1 кв.м., житловою - 81,1 кв.м., розташованого по АДРЕСА_2 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/10 частину житлового будинку загальною площею 241,1 кв.м., житловою - 81,1 кв.м., розташованого по АДРЕСА_2 .
10.05.2019 року ОСОБА_2 заявлено зустрічний позов до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, який мотивує тим, що з 3.10.1992 року він з ОСОБА_1 перебували у шлюбі, який рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 5.09.2018 року було розірвано. 
Зазначає, що згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 6.11.2018 року за номером 144261223, за час перебування з відповідачкою у шлюбі вони набули право спільної сумісної власності на житловий будинок, загальною площею 241,1 кв.м., житловою площею 81,1 к.в., який знаходиться за адресою АДРЕСА_2 та земельну ділянку кадастровий номер 5624689500:08:000:0676, реєстраційний номер 851958156246, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), загальною площею 0,1227 га, що знаходиться за адресою Рівненська область, Рівненський район, с. Малий Олексин. Вказане майно зареєстроване за відповідачкою, тому у нього виникла необхідність у його поділі.
Вважає, що виходячи з аналізу норм ст.ст. 57, 60, 70 СК України, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості, і це є її процесуальним обов`язком.
Крім того, наголошує, що проживання подружжям за різними адресами після припинення шлюбних відносин не впливає на правовий режиму майна, придбаного у шлюбі.
Просив поділити майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 : виділити у його приватну власність 1/2 частину житлового будинку, загальною площею 241,1 кв.м., житловою площею 81,1 кв.м., який знаходиться за адресою АДРЕСА_2 та 1/2 частину земельної ділянки кадастровий номер 5624689500:08:000:0676, реєстраційний номер 851958156246, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), загальною площею 0,1227 га, що знаходиться за адресою Рівненська область, Рівненський район, с. Малий Олексин та визнати за ним право власності на вказане майно; виділити у приватну власність ОСОБА_1 1/2 частину житлового будинку, загальною площею 241,1 кв.м., житловою площею 81,1 кв.м., який знаходиться за адресою АДРЕСА_2 та Ѕ частину земельної ділянки кадастровий номер 5624689500:08:000:0676, реєстраційний номер 851958156246, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), загальною площею 0,1227 га, що знаходиться за адресою Рівненська область, Рівненський район, с. Малий Олексин та визнати за ОСОБА_1 право власності на вказане майно.
Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 1 липня 2019 року зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя прийнято до спільного розгляду та об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про збільшення розміру частки майна дружини в спільному майні подружжя та поділ спільного майна подружжя.
Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 15 листопада 2019 року позовні вимоги  ОСОБА_1  до  ОСОБА_2  про поділ спільного майна подружжя задоволено частково.
Поділено спільне майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а саме:
-визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину житлового будинку загальною площею 241,1 кв.м., житловою - 81,1 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_2 ;
-визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину житлового будинку загальною площею 241,1 кв.м., житловою 81,1 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_2 .
У решті позовних вимог  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2  про збільшення частки ОСОБА_1 в спільному майні подружжя і визначення її в розмірі 9/10 частин, а частку ОСОБА_2 в спільному майні подружжя зменшити та визначити її в розмірі 1/10 частини відмовлено.
Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя задоволено частково.
Поділено спільне майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а саме:
- виділено у приватну власність ОСОБА_2 Ѕ частину житлового будинку, загальною площею 241,1 кв.м., житловою - 81,1 кв.м., який знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , та визнано за ОСОБА_2 право власності на вказане майно;
- виділено у приватну власність ОСОБА_1 Ѕ частину житлового будинку, загальною площею 241,1 кв.м., житловою - 81,1 кв.м., який знаходиться за адресою АДРЕСА_2 та визнано за ОСОБА_1 право власності на вказане майно.
В решті позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та про виділ у приватну власність ОСОБА_2 та ОСОБА_1 по Ѕ частині земельної ділянки кадастровий номер 5624689500:08:000:0676, реєстраційний номер 851958156246, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), загальною площею 0,1227 га, що знаходиться за адресою Рівненська область, Рівненський район, с.Малий Олексин та визнання права власності на вказану частку кожного у цьому майні відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, що складаються із судового збору в розмірі 4802 грн., 50 коп.; 750 грн. за проведення судової оціночно-будівельної експертизи; 159,50 грн. за видачу інформаційної довідки.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати – судовий збір у розмірі 4802 грн. 50 коп.
Рішення мотивовано тим, що житловий будинок, який знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , набутий сторонами в період шлюбу, а тому є спільним сумісним майном подружжя, який підлягає поділу із виділенням кожному із подружжя по 1/2 його частині, оскільки позивачкою за первісним позовом не доведено своїх вимог в частині обґрунтування збільшення її частки в спірному будинку до 9/10, та зменшенню частки колишнього чоловіка до 1/10.
При цьому суд першої інстанції дійшов висновку, що спірна земельна ділянка, на якій розташований вказаний житловий будинок, є особистою власністю ОСОБА_1 , так як одержана нею із земельного фонду у приватну власність шляхом приватизації.
У поданій на вказане рішення апеляційній скарзі ОСОБА_2 вказує, що суд безпідставно відмовив в задоволені його вимоги до ОСОБА_1 про виділ йому у приватну власність Ѕ частини земельної ділянки кадастровий номер 5624689500:08:000:0676, цільове призначення для будівництва обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), загальною площею 0,1227 га, що знаходиться за адресою Рівненська область, Рівненський район, с. Малий Олексин та визнання права власності на вказану частку у цьому майні.
Судом першої інстанції при вирішенні вказаної вимоги не було враховано, що підставою для видачі ОСОБА_1 29.01.2002 року Шпанівською сільською радою Рівненського району Рівненської області державного акта на право приватної власності на землю, серія ІІІ-РВ №032808, був укладений нею 14.05.2001 року під час шлюбу договір купівлі-продажу незавершеного будівництва житлового будинку, який належав ОСОБА_7 на підставі рішення Шпанівської сільської ради Рівненського району Рівненської області №72 від 16.02.1994 року та довідки №149, виданої Рівненським обласним бюро технічної інвентаризації від 4.05.2001 року.
При цьому, з вказаного договору вбачається, що рішення Шпанівської сільської ради Рівненського району Рівненської області №72 від 16.02.1994 року є невід`ємною частиною такого договору. 
Таким чином, спірна земельна ділянка хоча й зареєстрована на праві власності за ОСОБА_1 , однак вона є об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
Крім того, судом неправильно було зазначено в рішенні суду правову позицію ВСУ в даній категорії справ, на застосуванні якої наполягав відповідач, оскільки він покликався на постанову від 16 грудня 2015 року в справі № 6 - 2710 цс 15, в якій Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого земельна ділянка, приватизована одним із подружжя у період шлюбу для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя. Разом з тим, у разі будівництва подружжям на такій земельній ділянці житлового будинку, право спільної сумісної власності на який виникає в обох з подружжя, відповідне право в обох з подружжя виникає і на земельну ділянку, відведену для будівництва будинку. 
З наведених підстав ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду в частині відмови в задоволені його вимоги до ОСОБА_1 про виділ йому у приватну власність Ѕ частину земельної ділянки кадастровий номер 5624689500:08:000:0676, цільове призначення для будівництва обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), загальною площею 0,1227 га, що знаходиться за адресою Рівненська область, Рівненський район, с. Малий Олексин та визнання права власності на вказану частку у цьому майні, та його позовні вимоги в цій частині задовольнити.
Не погодившись із рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 15 листопада 2019 року представник ОСОБА_1 - адвокат Власик В.Я. також подала на нього апеляційну скаргу, в якій покликається на його незаконність в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про збільшення її частки в спільному майні подружжя і визначення її в розмірі 9/10 частин, а частки ОСОБА_2 в розмірі 1/10 частини та в частині поділу спільного майна подружжя виходячи з рівності часток, в зв`язку з неправильним встановленням обставин, які мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, порушенням норм матеріального та процесуального права.
Зазначає, що суд помилково в рішенні послався на обставину, що відповідач за первісним позовом щомісячно сплачує аліменти на утримання дітей в розмірі, який визначений рішенням суду, що визнається сторонами, і ОСОБА_1 не доведено існування заборгованості по сплаті аліментів, оскільки сторони в судовому засіданні визнали лише, що ОСОБА_2 щомісячно сплачує аліменти на утримання старшого сина ОСОБА_8 400 грн. і на утримання меншого сина 850 грн. в місяць, однак рішенням суду визначено мінімальний розмір аліментів, який не може становити менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Таким чином, ОСОБА_2 сплачує на утримання дітей аліменти в розмірі, що є меншим ніж 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.
Звертає увагу, що житловий будинок по АДРЕСА_2 є у ОСОБА_1 з дітьми єдиним помешканням, натомість у відповідача є у власності інша квартира.
Судом не враховано, що старший син ОСОБА_8 є інвалідом дитинства 1 групи, він не розмовляє, не може самостійно їсти та рухатись, не може сам себе обслуговувати, в зв`язку з чим ОСОБА_1 змушена наймати доглядальницю, оскільки сама працює, та двічі на тиждень відвозити дитину на масаж, вартістю 1600 грн. на місяць.
Також, судом було залишено поза увагою доводи позивачки ОСОБА_1 щодо того, що в неї відсутні правові підстави для подання позову до суду про збільшення розміру аліментів, оскільки дохід ОСОБА_2 не збільшився з часу ухвалення рішення про стягнення аліментів.
Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення повністю позовних вимог ОСОБА_1 та про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 щодо поділу житлового будинку загальною площею 241,1 кв.м, житловою - 81.1 кв.м, розташованого по АДРЕСА_2 , визнавши за ним право власності на 1/10 даного нерухомого майна. 
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 - ОСОБА_9 вважає рішення суду в частині поділу будинковолодіння між колишнім подружжям у рівних долях таким, що відповідає нормам матеріального та процесуального права, постановленим на підставі наданих сторонами доказах. Покликається на те, що позивачкою за первісним позовом не доведено, що сплачуваний ним розмір аліментів на двох дітей є недостатнім для забезпечення їх фізичного, духовного розвитку та лікування, що не дає підстав для застосування положень ч.3 ст.70 СК України. Просить її апеляційну скаргу залишити без задоволення.
Згідно із ч. 1ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід задовольнити, виходячи з наступних підстав.
Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
З матеріалів справи вбачається, що 3.10.1992 року сторони по справі уклали шлюб, який було зареєстровано Рівненським міським відділом реєстрації актів громадянського стану, актовий запис №1451.
Від вказаного шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають спільних дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Старший син сторін ОСОБА_3 є інвалідом з дитинства першої групи, що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_1 (а.с.7).
Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 5 вересня 2018 року шлюб між сторонами розірвано, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей: сина ОСОБА_3 в твердій грошовій сумі по 400 грн. щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини (особи) відповідного віку, починаючи з 14.06.2018 року; на сина ОСОБА_4 в твердій грошовій сумі по 850 грн. щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 14.06.2018 року і до повноліття дитини (а.с.10-12).
Судом встановлено, що в період шлюбу 14.05.2001 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого позивач за первісним позовом придбала незавершений будівництвом житловий будинок, що знаходиться по АДРЕСА_1 , який належав ОСОБА_7 на підставі рішення сесії Шпанівської сільської ради народних депутатів Рівненського району Рівненської області №72 від 16.02.1994 року та довідки №149, виданої Рівненським обласним бюро технічної інвентаризації 4.05.2001 року.
Згідно рішення сесії Шпанівської сільської ради народних депутатів Рівненського району Рівненської області №72 від 16.02.1994 року ОСОБА_7 було виділено земельну ділянку площею 0,12 га згідно плану забудови с. Малий Олексин для будівництва індивідуального житлового будинку.
Рішенням Шпанівської сільської ради №77 від 30.03.2016 року було присвоєно поштову адресу житловому будинку, який знаходиться в с. ОСОБА_6 і належить ОСОБА_1 , а саме: АДРЕСА_2 . 
31.03.2016 року Управлінням ДАБІ у Рівненській області зареєстровано, подану ОСОБА_1 , декларацію про готовність до експлуатації об`єкта, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта, а саме: житлового будинку та господарської будівлі в АДРЕСА_2 .
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 6.11.2018 року за ОСОБА_1 23.05.2016 року було зареєстровано право власності на житловий будинок, загальною площею 241,1 кв.м., житловою - 81,1 кв.м., розташований по АДРЕСА_2 (а.с. 51-52).
За наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки спірний житловий будинок набутий сторонами в період шлюбу, то він є спільним сумісним майном подружжя, який підлягає поділу між ними.
Як на підставу збільшення своєї частки у спільному майні подружжя ОСОБА_10 покликається на те, що разом із з нею проживають малолітній син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та повнолітній син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який є непрацездатним, а розмір аліментів, які сплачує ОСОБА_2 на утримання вказаних дітей, є недостатнім для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.
Відповідно до частин першої, п`ятої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.
Відповідно до роз`яснень, що містяться в абзаці третьому пункту 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК України).
Обов`язок, передбачений статтями 12, 81 ЦПК України, щодо доведення обставин, які б вказували на наявність підстав, передбачених статтею 70 СК України, у такому випадку покладається на особу, яка ініціює питання про збільшення частки у спільному сумісному майні подружжя.
Однак, ОСОБА_1 не було надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження розміру витрат, які вона щомісячно несе на утримання дітей, а також, що розмір аліментів, які вона одержує, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про не доведення останньою наявність підстави, передбаченої ч.3 ст. 70 СК України, для відступлення від засад рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності.
Крім того, як вбачається з рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 5 вересня 2018 року, яким з ОСОБА_2 стягнуто на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей, остання під час розгляду справи подала заяву про зменшення позовних вимог та просила стягнути аліменти в розмірі, в якому їх і було стягнуто судом. 
Наявність витрат на наймання доглядальниці та на проведення масажу для дитини можуть бути підставою, у разі їх доведення, для звернення ОСОБА_1 до суду з позовом про їх стягнення в порядку ст. ст. 192, 201 СК України.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про відсутність в неї правових підстав для подання позову до суду про збільшення розміру аліментів, оскільки дохід ОСОБА_2 не збільшився з часу ухвалення рішення про стягнення аліментів, є безпідставними, так як ст. 192 СК України передбачено й інші підстави для збільшення розміру аліментів, а не тільки збільшення розміру доходу їх платника. 
З огляду на встановлені судом обставини та положення статті 70 СК України, саме по собі проживання ОСОБА_1 разом із дітьми у спірному житловому будинку не є підставою для збільшення її частки у праві спільної сумісної власності подружжя. 
Суд може відступити від принципу рівності часток подружжя, якщо цього вимагають інтереси виховання і утримання дітей, так як обидва з подружжя зобов`язані їх виховувати та утримувати.
Наявність інших обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спірного житлового будинку, позивачем за первісним позовом не наведено, а тому суд першої інстанції правильно виходив із рівності часток спільному майні подружжя при поділі спірного житлового будинку.
Крім того, згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 6.11.2018 року вбачається, що 10.02.2016 року на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії та номер: ІІІ-РВ №032808, виданого 29.10.2002 року Шпанівською сільською радою Рівненського району Рівненської області, за ОСОБА_1 зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку, кадастровий номер 5624689500:08:000:0676, площею 0,1227 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: Рівненська АДРЕСА_2 .
Законом України від 17 травня 2012 року № 4766-VI було внесено зміни до СК України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, якими частину першу статті 57 СК України було доповнено пунктом 5 такого змісту: "земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України".
Відповідно до частини першої статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.
Частиною четвертою вищевказаної статті визначено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.
Згідно з частиною першою статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
Системний аналіз змісту наведених норм статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.
Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, відповідно до якого визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.
Тобто особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду, має право на відповідну частину земельної ділянки на тих самих умовах, на яких воно належало попередньому власникові або користувачу, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.
Таким чином, земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя. Проте, якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди відповідно до статей 120 ЗК України, 377 ЦК України.
До такого ж висновку дійшли Верховний Суд України у постанові від 16 грудня 2015 року в справі №6-2710цс15  та Верховний Суд у постановах від 21 березня 2018 року в справі № 501/3599/13-ц та від 30 січня 2019 року в справі № 382/2454/15-ц.
Однак, суд першої інстанції зазначених положень не урахував та, визнаючи за кожним із сторін право власності на 1/2 частину житлового будинку загальною площею 241,1 кв.м., житловою - 81,1 кв.м., розташований по АДРЕСА_2 , помилково відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання за кожним з них права власності на 1/2 частку земельної ділянки, на який розташований вказаний об`єкт нерухомого майна.
При цьому, суд першої інстанції безпідставно послався на неможливість вирішення питання про розмір земельної ділянки, необхідної для обслуговування відповідної частини житлового будинку в зв`язку з відсутністю клопотань сторін про призначення відповідної експертизи, так як в даному випадку позовні вимоги про поділ спірної земельної ділянки в натурі ОСОБА_2 не заявлялись.
Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог за зустрічним позовом про поділ земельної ділянки та визнання за кожним із сторін права власності на її частину, а також в частині розподілу судових витрат підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення зустрічного позову в цій частині.
Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При подачі позову ОСОБА_1 було сплачено судовий збір на загальну суму 10373,4 грн., хоча він мав бути сплачений в сумі 9605 грн., а за подачу апеляційної скарги нею сплачено 3842 грн. судового збору.
Також, позивачем за первісним позовом було оплачено вартість проведення судової оціночно-будівельної експертизи в розмірі 1500 грн.
Витрати по сплаті 319 грн. за отримання інформаційної довідки, на які покликається ОСОБА_1 не є судовими витратами в розумінні ст.133 ЦПК України та розподілу між сторонами не підлягають. 
ОСОБА_2 при подачі зустрічного позову було сплачено 9605 грн. судового збору, а за подачу апеляційної скарги 1152,6 грн. 
Первісний позов ОСОБА_1 задоволено на 55,56 %, а зустрічний позов ОСОБА_2 на 100 %. 
Таким чином, на ОСОБА_2 покладаються пропорційно до задоволених позовних вимог за первісним позовом судові витрати, понесені ОСОБА_1 , по сплаті судового збору за подачу позову в розмірі 5336,44 грн. (9605х55,56%) та витрати на проведення судової оціночно-будівельної експертизи в розмірі 833,4 грн. (1500х55,56%), а всього 6169,84 грн.
В свою чергу на ОСОБА_1 слід покласти пропорційно до задоволених позовних вимог за зустрічним позовом судові витрати, понесені ОСОБА_2 , по сплаті судового збору за подачу зустрічного позову в розмірі 9605 грн. та апеляційної скарги в сумі 1152,6 грн., всього 10757,6 грн.
В зв`язку із залишенням без задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 на її рахунок підлягають віднесенню також сплачений останньою при її подачі судовий збір в сумі 3842 грн.
Пунктом 10 ст. 141 ЦПК України передбачено, що при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
За наведеного, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню судові витрати в сумі 4587,76 грн. (10757,6 – 6169,84).
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, ст.ст. 57, 60, 70 СК України, ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником адвокатом Власик Вікторією Яківною, залишити без задоволення, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.
Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 15 листопада 2019 року в частині позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ земельної ділянки та визнання за кожним із сторін права власності на її частину, а також в частині розподілу судових витрат скасувати.
Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ земельної ділянки та визнання за кожним із сторін права власності на її частину задовольнити.
Виділити у приватну власність ОСОБА_2 Ѕ частину земельної ділянки, кадастровий номер 5624689500:08:000:0676, реєстраційний номер 851958156246, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), загальною площею 0,1227 га, що знаходиться за адресою Рівненська область, Рівненський район, с.Малий Олексин та визнати за ним право власності на вказану частину земельної ділянки.
Виділити у приватну власність ОСОБА_1 Ѕ частину земельної ділянки, кадастровий номер 5624689500:08:000:0676, реєстраційний номер 851958156246, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), загальною площею 0,1227 га, що знаходиться за адресою Рівненська область, Рівненський район, с.Малий Олексин та визнати за нею право власності на вказану частину земельної ділянки.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати, понесені ним по сплаті судового збору, в сумі 4587 (чотири тисячі п`ятсот вісімдесят сім) грн. 76 коп.
В решті рішення суду залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення. Касаційна скарга може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом – ОСОБА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_2 .
Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом – ОСОБА_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_3 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_3 .
Повне судове рішення складено 5 лютого 2020 року.
Судді:                                                                         Бондаренко Н.В.
                               
Ковальчук Н.М.

                                                                               Боймиструк С.В.