Справа № 761/22508/19                                                                                                                                 Головуючий в суді І інстанції Волошин О.В. 
     Провадження № 22ц-824/1921/20                                                                                                                  Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.

 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 січня 2020 року                                                                                                                                                           м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого - Мельника Я.С.,
суддів: Іванової І.В., Матвієнко Ю.О., 
за участі секретаря Гановської А.М.,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 11 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У червні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, та обґрунтовувала його тим, що вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 18 вересня 2010 року, який було розірвано за рішенням суду, та від якого у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 , який проживає разом з нею. 
Вказує, що з вересня 2016 року відповідач самоусунувся від виховання дитини, відмовляється надавати матеріальну допомогу на її утримання, усі витрати, пов`язані з утриманням дитини вона несе одна, через що просить суд стягнути з відповідача аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 25 % від всіх видів доходу відповідача, а також аліменти за минулий час, а саме за три попередні роки до дня пред`явлення цього позову.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 11 листопада 2019 року позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 28 лютого 2019 р. та до досягнення дитиною повноліття, стягнуто з відповідача на користь держави 768, 40 грн. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із цим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить його в частині відмови у задоволенні інших позовних вимог -  скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення про задоволення цих вимог, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та неповне з`ясування судом усіх обставин справи.
У обґрунтування доводів апеляційної скарги зокрема вказує про те, що місцевим судом не було належним чином досліджено усіх доказів у справі, зокрема про те, що відповідач ОСОБА_2 у період з 2016 року по 2019 рік матеріальної допомоги позивачці на утримання сина не надавав та свідомо ухилявся від виконання своїх обов`язків щодо утримання дитини, через що вважає висновок суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення аліментів за три попередні роки до дня пред`явлення позову необґрунтованим.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що спільна дитина сторін проживає разом з позивачкою і перебуває на її утриманні, при цьому відповідачем здійснювались періодично переказ коштів на картковий банківський рахунок позивачки з призначенням платежу на потреби дитини, однак ці перекази не мали системного характеру і сторони визнали, що домовленості між ними про розмір аліментів на утримання їх спільного сина не було, натомість позивачка зверталася до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини лише 28 лютого 2019 року і не надано інших доказів щодо вжиття нею заходів з метою одержання аліментів з відповідача до 28 лютого 2019 року, а також щодо факту ухилення відповідача від їх сплати, через що дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини починаючи з 28 лютого 2019 року до досягнення дитиною повноліття.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 18 вересня 2010 року, який було розірвано за рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 28 лютого 2019 року, та від якого у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 , який проживає разом з позивачкою та знаходиться на її утриманні.
При цьому, позивачка вказує, що відповідач тривалий час, а саме з вересня 2016 року, ухиляється від утримання сина.
З матеріалів справи також вбачається, що відповідач ОСОБА_2 у період 2018 року здійснював перекази власних грошових коштів на рахунок позивачки ОСОБА_1 на утримання її та дитини, а також виїздив із сином ОСОБА_3 закордон (а.с.56-85).
Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України, ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Таким чином, обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує:1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
Відповідно до положень ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.
Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що місцевий суд правильно виходив з того, що оскільки спільна дитина сторін проживає з позивачкою та перебуває на її утриманні, та з урахуванням того, що позивачка раніше, а саме 28 лютого 2019 року, зверталася до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з відповідача аліментів, і до цієї дати із вимогами про стягнення аліментів до суду не зверталася, доказів про вжиття будь-яких інших заходів з метою одержання аліментів з відповідача до 28 лютого 2019 року позивачка не надала, а також не довела факту ухилення відповідача від обов`язку щодо утримання дитини, тому суд першої інстанції, встановивши відповідні фактичні обставини справи, з додержанням вимог матеріального закону дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на утримання дитини з 28 лютого 2019 року до досягнення дитиною повноліття.
Посилання апелянта на те, що відповідач ухилявся від обов`язку щодо утримання сина з 2016 року, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вони спростовуються квитанціями про перерахування коштів на рахунок позивачки з метою утримання її та дитини, наявністю спільної поїздки закордон, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 щодо стягнення аліментів з вересня 2016 року.
Доводи апеляційної скарги про порушення місцевим судом норм матеріального та процесуального права зводяться до переоцінки досліджених судом доказів, висновків суду не спростовують та не дають підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення місцевого суду - без змін.
Керуючись ст. ст. 374, 375 ЦПК України, суд,-
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 11 листопада 2019 року - без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Головуючий:                                 Судді: