УКРАЇНА
ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
                                                                               Справа № 686/10251/19
Провадження № 22-ц/4820/343/20
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

18 лютого 2020 року м. Хмельницький
Хмельницький апеляційний суд у складі
колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
Купельського А.В. (суддя-доповідач),
Янчук Т.О., Ярмолюка О.І.,
секретар судового засідання Шевчук Ю.Г.

за участю учасників справи: апелянта ОСОБА_1 , її представника адвоката Канюки Т.В., позивача ОСОБА_2 , її представника адвоката Терлича В.Г. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 9 грудня 2019 року (суддя Салоїд Н.М.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до  ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування,
в с т а н о в и в :
У квітні 2019 року ОСОБА_2 , звертаючись до суду з вказаним позовом, зазначала, що 03.04.2009 року вона за нотаріально посвідченим договором подарувала своїй племінниці ОСОБА_1 двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 54,2 кв.м, житловою площею 28,4 кв.м.
Спірна квартира, у якій вона разом із своїм чоловіком ОСОБА_3 проживає з 1986 року по теперішній час, належала позивачу відповідно до свідоцтва про право особистої власності на квартиру від 08.10.2000 року. Означена квартира була спільною сумісною власністю подружжя.
Вона є інвалідом дитинства ІІ групи довічно, постійно хворіє, знаходиться під наглядом лікарів, тому змоги працювати у неї не було.
Відповідач ОСОБА_1 у період з 2005 по 2009 рік проживала та працювала в Італії, та після повернення в Україну на наполегливі прохання сестри позивача, остання подарувала відповідачу квартиру, переконавши свого чоловіка, що вони і надалі будуть проживати у своїй квартирі, але завдяки договору дарування матимуть довічний догляд, піклування та турботу з боку племінниці.
Означена квартира для них з чоловіком була єдиним помешканням, натомість відповідач має у власності однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 та 04.05.2018 року за договором купівлі-продажу придбала квартиру за АДРЕСА_3 , 24.11.2003 року ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право на спадщину на будинковолодіння по АДРЕСА_4 .
Про порушення свого права вона взнала лише на початку 2019 року внаслідок погроз відповідача про виселення їх з чоловіком з квартири. 
У зв`язку з цим позивач просила суд визнати недійсним договір дарування кв. АДРЕСА_1 , укладений 03.04.2009 року між нею та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Твердохліб Г.Г., реєстраційний номер 882.
Ухвалою суду від 15 квітня 2019 року забезпечено позов шляхом накладення арешту на спірну квартиру.
12 серпня 2019 року відповідач подала заяву про застосування строків позовної давності.
       Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 9 грудня 2019 року позов задоволено.
Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладеного 03 квітня 2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Твердохліб Г.Г., реєстраційний номер 882.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 768,4 грн.
Не погоджуючись з цим рішенням, ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить його скасувати та постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
Вважає, що судом невірно застосовано норми матеріального права.
Посилається на те, що ні усних, ні письмових домовленостей між сторонами щодо догляду за позивачем та її чоловіком та надання їм матеріальної допомоги не було. Позивач до звернення до суду з даним позовом не висловлювала відповідачу прохань/заяв щодо надання їм допомоги та здійснення догляду.
Твердження позивача щодо погроз з боку ОСОБА_1 не підтверджені належними доказами.
В апеляційній скарзі зазначено, що на момент укладення договору дарування квартири позивачу було 53 роки, вона не потребувала допомоги та постійного стороннього догляду, могла сама себе обслуговувати та забезпечувати, розуміла наслідки своїх дій та могла ними керувати, стан здоров`я дарувальника дозволяв їй господарювати, звернень до медичних закладів з її сторони не було, що спростовує вказане позивачем на потребу у догляді чи необхідності у сторонній допомозі, завчасно перед укладенням правочину вказувала на бажання саме подарувати квартиру своїй племінниці – відповідачу, передала їй ключі від квартири.
На думку апелянта усі заяви позивача є надуманими та ґрунтуються на припущеннях, а не на належних, допустимих та достовірних доказах.
За доводами апеляційної скарги судом при прийнятті рішення не враховано вимоги п. 19 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 6 листопада 2009 року.
Апелянт зазначає, що звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_2 не надала суду належних та допустимих доказів, які підтверджують укладення спірного договору під впливом помилки.
Наявність у відповідача на праві власності іншої нерухомості, окрім квартири за спірним договором дарування, та земельних паїв, не є підставою визнання договору дарування недійсним та жодного відношення до даного спору не має.
Крім того, апелянт зазначає, що при вирішенні даного спору судом не застосовано норми про позовну давність. 
Також доводами апеляційної скарги є те, що судом порушено норми процесуального права. У рішенні суду зазначено про те, що в судовому засіданні 9 грудня 2019 року були допитані свідки, однак, як зазначає апелянт, про існування свідків відповідачу не було відомо. 
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить відхилити апеляційну скаргу, залишивши рішення суду без змін.
Вважає, що укладаючи спірний договір дарування вона помилялась щодо обставин, які мають істотне значення, а саме щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін договору, зазначає, що подарувала спірну квартиру відповідачу, розраховуючи у такий спосіб забезпечити своє майбутнє – догляд, піклування та турботу з боку обдарованої племінниці.
Про порушення свого права вона дізналась на початку 2019 року, отримавши від відповідача реальну погрозу їх виселення з чоловіком з квартири.
Позивач вважає, що суд першої інстанції, правильно встановивши, що вона як людина похилого віку за станом здоров`я потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, погодилась на передачу квартири, яка є її єдиним житлом та у якій вона з чоловіком продовжувала проживати після укладення договору проживання, у власність відповідача, лише за умови довічного утримання, дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову та визнання недійсним спірного договору дарування в порядку ст. 229 ЦК України. 
Також, на думку ОСОБА_2 суд правильно вирішив питання застосування позовної давності, що її перебіг почався від дня, коли позивач довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. 
Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.
Так, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.
Загальний строк позовної давності відповідно до статті 257 ЦК України становить три роки.
Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов.
Відповідно до статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.
Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
За умовами договору дарування житла до обдарованого переходить право власності на житло, дарувальник фактично втрачає право на володіння, користування та розпорядження ним, право на проживання, а в обдарованого не має обов`язку надавати відчужене на його користь житло для проживання дарувальнику.
Згідно з частинами першою - третьої, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).
Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.
На підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним особа повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.
Судом встановлено, і це підтверджується матеріалами справи, що 3 квітня 2009 року ОСОБА_2 подарувала, ОСОБА_4 , діючи від імені обдарованої ОСОБА_1 , прийняв у дар квартиру під номером АДРЕСА_5 . Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Твердохліб Г.Г. Вказана квартира належала ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право особистої власності на квартиру, виданого 08.10.2000 року Хмельницьким міським виробничим управлінням житлово-комунального господарства, на підставі рішення виконкому Хмельницької міської ради народних депутатів № 138-В від 27.06.1991 року, зареєстрованого Хмельницьким бюро технічної інвентаризації в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстровим номером 26800569 (а. с. 45-47).
ОСОБА_3 , чоловік позивача, дав письмову згоду своїй дружині подарувати ОСОБА_1 придбану у шлюбі квартиру АДРЕСА_1 , згода засвідчена нотаріально (а. с. 49).
Позивач є інвалідом дитинства II групи довічно та є непрацюючою особою, що підтверджується пенсійним посвідченням за № 120148 та отримує пенсію в розмірі 1497 грн. (а. с. 7).
Чоловік позивача непрацюючий пенсіонер згідно довідки, виданої Головним управлінням Пенсійного фонду України в Хмельницькій області (а. с. 11-14).
Позивач з чоловіком не мають іншого житла, крім спірної квартири, в якій постійно проживають з 1986 року, сплачуючи за неї комунальні послуги до цього часу (а. с. 57-61).
Відповідачу ОСОБА_1 належить на праві власності, крім спірної квартири, з 28.04.1998 року домогосподарство по АДРЕСА_6 , з 24.11.2003 року - домоволодіння по АДРЕСА_4 , з 20.03.2012 року - однокімнатна квартира АДРЕСА_2 , а з 04.05.2018 року – квартиру АДРЕСА_3 (а. с. 6, 16-18).
Задовольняючи позов, суд виходив з того, що позивач, яка є інвалідом, через похилий вік та за станом здоров`я потребувала сторонньої допомоги і догляду, вчинила договір дарування під впливом помилки, який має бути визнаний недійсним.
Позивач на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним довела на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін, свідків допитаних в судовому засіданні і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ці обставини дійсно мають істотне значення.
Така воля позивача підтверджується фактичними обставинами, оскільки після укладення в 2009 році договору дарування, позивач з чоловіком продовжували проживати у квартирі, користувались нею та користуються нею й досі, зареєстровані в ній з часу вселення, до цього часу оплачують комунальні послуги за користування цим житлом.
Суд дійшов висновку про відсутність підстав застосування до вимог ОСОБА_2  строку позовної давності, у зв`язку з тим, що перебіг строку позовної давності почався з моменту, коли позивач дізналась про порушення свого права, тому, звертаючись у квітні 2019 року до суду із цим позовом, позивач не пропустила трирічний строк звернення до суду.
       З таким висновком погоджується Хмельницький апеляційний суд. 
Посилання апелянта, що ні усних, ні письмових домовленостей між сторонами щодо догляду за позивачем та її чоловіком та надання їм матеріальної допомоги не було, позивач до звернення до суду з даним позовом не висловлювала відповідачу прохань/заяв щодо надання їм допомоги та здійснення догляду, а твердження позивача щодо погроз з боку ОСОБА_1 не підтверджені належними доказами, є безпідставним та спростовується обставинами справи.
Твердження апелянта, що на момент укладення договору дарування квартири позивачу було 53 роки, вона не потребувала допомоги та постійного стороннього догляду, могла сама себе обслуговувати та забезпечувати, розуміла наслідки своїх дій та могла ними керувати, стан здоров`я дарувальника дозволяв їй господарювати, звернень до медичних закладів з її сторони не було, що спростовує вказане позивачем на потребу у догляді чи необхідності у сторонній допомозі, завчасно перед укладенням правочину вказувала на бажання саме подарувати квартиру своїй племінниці – відповідачу, передала їй ключі від квартири, і що усі заяви позивача є надуманими та ґрунтуються на припущеннях, а не на належних, допустимих та достовірних доказах, не спростовує висновків суду. Докази, наявні у справі, підтверджують помилку, - неправильне сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ці обставини дійсно мають істотне значення. Така воля позивача підтверджується фактичними обставинами, оскільки після укладення в 2009 році договору дарування, позивач з чоловіком продовжували проживати у квартирі, користувались нею та користуються нею й до теперішнього часу, зареєстровані в ній з часу вселення, до цього часу оплачують комунальні послуги за користування цим житлом.
Доводи апеляційної скарги про те, що судом при прийнятті рішення не враховано вимоги п. 19 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 6 листопада 2009 року, є безпідставними і є лише незгодою відповідача з рішенням суду.
Необґрунтованим є посилання ОСОБА_1 , що наявність у відповідача на праві власності іншої нерухомості, окрім квартири за спірним договором дарування, та земельних паїв, не є підставою визнання договору дарування недійсним, оскільки підставою визнання договору дарування недійсним була не ця обставина. 
Безпідставним є твердження в апеляційній скарзі, що при вирішенні даного спору судом не застосовано норми про позовну давність, та позивачем не надано доказів, а судом при розгляді справи не з`ясовано момент, з якого позивач дізналась про порушення свого права. Суд першої інстанції оцінив усі наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності відповідно до ст. 89 ЦПК України і прийняв законне рішення.
Посилання апелянта про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме допит свідків у судовому засіданні 9 грудня 2019 року, хоча про існування свідків відповідачу не було відомо, апеляційний суд до уваги не бере, оскільки в матеріалах справи наявна заява позивача про допит свідків, та розписки свідків (а. с. 75, 77-80).
Апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції правильно застосовано до спірних правовідносин частину першу статті 229 ЦК України, яка передбачає правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки.
Крім того, в матеріалах справи відсутні докази, які свідчать про наявність у ОСОБА_2 іншого нерухомого майна, отже спірне майно є її єдиним житлом, а долучені до матеріалів справи квитанції про оплату комунальних послуг підтверджують її місце проживання у спірному майні. Відтак, вказане свідчить про відсутність фактичної передачі обдарованому дарунку за оспорюваним договором дарування.
Виходячи з наявних в матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції вважає, що висновки суду відповідають обставинам справи та нормам матеріального права.
Доводи апеляційної скарги, ретельно досліджені судом, висновків суду не спростовують і не дають підстав вважати, що судом допущені порушення матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору. 
       Оскільки судове рішення правильне, обґрунтоване, відповідає обставинам справи, постановлене з дотриманням вимог процесуального права, апеляційний суд не вбачає підстав для його скасування. 
       Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, Хмельницький апеляційний суд 

п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 9 грудня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення. 
Повне судове рішення складено 21 лютого 2020 року.

 
Судді А.В. Купельський 

 
Т.О. Янчук

 
О.І. Ярмолюк