12.02.20
22-ц/812/379/20
Справа № 487/5423/19 
Провадження №22ц/812/379/20                  Головуючий у 1-й інстанції Сухаревич З.М. 
Категорія 48 Доповідач в апеляційній інстанції Ямкова О.О.
П О С Т А Н О В А 
 
Іменем України
12 лютого 2020 року                                                 м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:
головуючого: Ямкової О.О.,
суддів: Локтіонової О.В., Колосовського С.Ю., 
із секретарем: Цуркан І.І., 
за участю: представника позивача - ОСОБА_1 ,
                відповідача - ОСОБА_2 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу
за апеляційною скаргою 
ОСОБА_2 
на рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 3 грудня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Сухаревич З.М. в залі суду в місті Миколаєві о 13 годині, зі складанням його повного тексту 13 грудня 2019 року, по справі
за позовом 
ОСОБА_3 до ОСОБА_2 
про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька, -

В С Т А Н О В И Л А: 

17 липня 2019 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд їх спільного сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за кордон України до Швейцарської Конфедерації на час навчання у міжнародній школі «Zurich North», на період з 28 липня 2019 року по 30 червня 2020 року без згоди батька дитини.
В обґрунтування позову зазначала, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі в період з 23 жовтня 2009 року по 7 листопада 2012 року, та мають неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Після розірвання шлюбу, за рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 8 листопада 2012 року місце проживання спільної дитини визначено разом із позивачем як матір`ю, з чим відповідач погодився. 
Одночасно за цим рішенням місцевого суду, яке змінене рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 29 січня 2013 року, визначено порядок участі відповідача у вихованні та спілкуванні з сином. 
Разом з тим відповідач ухиляється від побачень з дитиною у визначений час, та добровільно не сплачує аліменти на утримання дитини, що стягнуті за судовим наказом, виданим 24 червня 2019 року Центральним районним судом міста Миколаєва.
Позивач ОСОБА_3 перебуває з 6 жовтня 2017 року у зареєстрованому шлюбі з громадянином Швейцарської Конфедерації – ОСОБА_10, який добре ставиться до її дитини ОСОБА_4 , бере участь у його утриманні та вихованні, та сплатив внесок за навчання дитини в міжнародній школі «Zurich North», що гарантуватиме зарахування ОСОБА_4 до школи та його навчання. 
За висновком психолога ОСОБА_7 Данііл бажає навчатися у Швейцарській Конфедерації. 
Крім цього позивач зазначила, що у період з вересня 2018 року по травень 2019 року чотири рази виїжджала з сином до Швейцарської Конфедерації на короткий строк та поверталась в Україну, що на її думку підтверджує відсутність у неї наміру вивозити дитину за кордон назавжди.
Незважаючи на такі обставини, відповідач із незрозумілих мотивів відмовляється надати згоду на виїзд спільної дитини на навчання за кордон до Швейцарської Конфедерації , що є підставою для отримання такого дозволу у судовому порядку.
У відзиві на позовну заяву відповідач вважав позов таким, що не підлягає задоволенню з огляду на те, що він є необґрунтованим, містить посилання на неправдиву інформацію стосовно небажання відповідача бачитись із дитиною. 
Зауважив, що рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 25 січня 2019 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_3 поданого стосовно того самого предмету - виїзду дитини за кордон без згоди батька строком на три роки, який обґрунтований позивачем тими самими доказами. 
Звернув увагу суду на те, що позивач неодноразово порушувала його права на участь у вихованні дитини, а також чинне законодавство, змінивши своє місце проживання та місце проживання дитини без повідомлення йому нової адреси, що позбавило відповідача можливості спілкуватися із сином. 
Крім цього, вирішуючи самостійно питання виїзду дитини на тривалий строк навчання, позивач не повідомила відповідача рекомендованим листом про обставини такого виїзду.
Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 3 грудня 2019 року позов ОСОБА_3 задоволено, ухвалено про надання неповнолітньому громадянину України Хорошеву ОСОБА_4 дозволу на виїзд з України до Швейцарської Конфедерації без згоди другого з батьків - ОСОБА_2 на час навчання в міжнародній школі «Zurich North» на період з 28 липня 2019 року по 30 червня 2020 року включно.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з найкращого забезпечення інтересів дитини, з урахуванням того, що відповідно до висновку психолога у ОСОБА_4 склалися міцні і довірливі стосунки з матір`ю та її чоловіком, особисте бажання дитини подорожувати, розвиватися та поїхати до Швейцарської Конфедерації на навчання, відвідувати родичів в Україні протягом канікул. Також судом взято до уваги, що відповідач не заперечує проти проживання дитини разом із матір`ю, а тому визначений раніше порядок участі відповідача у вихованні дитини може бути змінений, враховуючи інтереси дитини.
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 , посилаючись на незаконність рішення суду першої інстанції, внаслідок відступу від принципів верховенства закону та рівності прав батьків стосовно дитини, невідповідність його висновків обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду і ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.
Зазначає, що рішення суду про виїзд порушує його права як батька на участь у спілкуванні та вихованні дитини, визначені відповідно до раніше ухваленого рішення, яке є обов`язковим до виконання.
Наголошував на тому, що судом не взято до уваги той факт, що позивачем неодноразово створювались перешкоди у виконанні рішення суду про його способи участі у вихованні дитини шляхом зміни місця проживання дитини та неповідомлення про час та мету вивозу дитини за межі України без згоди батька на строк до одного місяця. 
Вважав неприпустимим посилання суду на думку дитини, висловлену нею під час бесіди із психологом на відеозаписі, оскільки судом особисто думка дитини не з`ясовувалась, а сам доказ одержаний судом в порушенням норм ЦПК України та всупереч Науково-методичним рекомендаціям з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, які є додатком до Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 8 жовтня 1998 року №53/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції 3 листопада 1998року №705/3145.
Вказував на порушення вимог частини 4 статті 19 СК України, якою передбачена обов`язковість участі у справі Органу опіки та піклування.
Крім цього звернув увагу на те, що станом на час ухвалення рішення суду першої інстанції, дитина майже півроку знаходилась за межами України в порушенням норм чинного законодавства без згоди батька, а позивачем не надано будь-яких доказів намірів повернення дитини до України.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача вважав доводи апеляційної скарги необґрунтованими, а скаргу такою, що не підлягає задоволенню. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з наступних підстав. 
Судом встановлено, що у період з 23 жовтня 2009 року по 20 листопада 2012 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.31), та мають сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.22).
Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 8 листопада 2012 року зміненим за рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 29 січня 2013 року, визначено місце проживання ОСОБА_4 разом з матір`ю, та участь батька у спілкуванні та вихованні дитини шляхом надання систематичних побачень з сином щосереди з 16-ї до 19-ї години, а також кожної неділі з 8-ї до 12-ї годин без присутності матері, з можливістю відвідування з місцем проживання в присутності матері в день народження дитини, а також 31 грудня кожного року надавши батькам за спільною згодою право змінювати порядок та час спілкування з дитиною (а.с.32-37).
Відповідно до довідки ТОВ «Центральний №1» від 11 вересня 2018 року неповнолітній ОСОБА_8 зареєстрований та проживає разом із матір`ю за адресою АДРЕСА_1 (а.с.17).
В той же час за матеріалами справи в період 18 вересня 2017 року по 30 травня 2019 року неповнолітній навчався у приватному навчально-виховного комплексі «Ерудит» Загальноосвітньої школи І-ІІІ ст. - дошкільному навчальному закладі, що розташований у Овідіопольському районі Одеської області у селі Мізікевича (а.с.25, 77).
Одночасно позивачем надана довідка про навчання сина, за її рахунок, у позашкільному закладі Школа усного рахунку «СОРОБАН» у період з лютого 2017 року по вересень 2018 року, що знаходиться у АДРЕСА_2 (а.с.30).
За такого, встановити конкретну адресу місця проживання дитини у період з 2017 року по червень 2019 року, не є можливим, крім самого факту проживання дитини разом з її матір`ю, що на думку колегії підтверджує доводи відповідача про неможливість з`ясування ним місця знаходження дитини для участі в її вихованні, спілкуванні та утриманні, що додатково ним підтверджено і відповідями Служби у справах дітей (а.с.126-135).
Тому доводи позивача щодо неналежної участі батька у вихованні та утриманні дитини не є слушними. 
Це підтверджується і самим фактом звернення ОСОБА_3 за стягненням аліментів тільки по спливу тривалого часу після розірвання шлюбу та відповідною видачею Центральним районним судом міста Миколаєва 24 червня 2019 року судового наказу, за яким з ОСОБА_2 стягнуті аліменти на утримання сина ОСОБА_9 у твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно з 14 травня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с.78). Внаслідок чого заборгованість у ОСОБА_2 по сплаті аліментів станом на 11 вересня 2019 року відсутня (а.с.134).
Судом також встановлено, що 6 жовтня 2017 року позивач уклала шлюб з ОСОБА_10 , громадянином Швейцарської Конфедерації (а.с.59), та з цього часу неодноразово, на підставі рішення суду про визначення місця проживання дитини з нею, короткостроково виїжджала з сином за кордон України за місцем мешкання нового чоловіка, та завжди поверталася до України (а.с.127).
За цей час, у відповідності до висновку психолога від 9 жовтня 2018 року (а.с.68), у дитини сформовано міцні та щасливі відносини з новою родиною, з якою дитина бачить своє майбутнє.
Зазначений висновок психолога є письмовим доказом по справі, у розумінні положень статей 77-79, 95 ЦПК України, а тому був вірно оцінений судом першої інстанції поряд з іншими доказами, так як до його складання не пред`являються вимоги порівняно до вимог, що пред`являються до надання висновку експерта (стаття 102 ЦПК України).
Тому посилання відповідача у апеляційної скарзі про безпідставність висновків суду, які покладені в основу судового рішення з дослідженням висновку психолога, є такими, що суперечать нормам процесуального права. 
Так, у відповідності до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбачених частиною 5 статті 157 цього Кодексу.
За частиною 5 статті 157 СК України той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, крім того з батьків, до якого застосовуються заходи примусового виконання рішення про встановлення побачення з дитиною та про усунення перешкод у побаченні з дитиною, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця, з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей, та у разі, якщо йому відомо місце проживання іншого з батьків, який не ухиляється та належно виконує батьківські обов`язки, інформує його шляхом надсилання рекомендованого листа про тимчасовий виїзд дитини за межі України, мету виїзду, державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування у цій державі.
Той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк до одного місяця та більше з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей, у разі:
1) наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, підтвердженої довідкою про наявність заборгованості зі сплати аліментів;
2) наявності заборгованості зі сплати аліментів, підтвердженої довідкою про наявність заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три місяці, якщо аліменти сплачуються на утримання дитини з інвалідністю, дитини, яка хворіє на тяжкі пренатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісне орфанне захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, або на утримання дитини, яка отримала тяжкі травми, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, що підтверджується документом, виданим лікарсько-консультативною комісією лікувально-профілактичного закладу в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я.
Відтак, обґрунтовуючи своє звернення до суду із позовом, позивач ОСОБА_3 посилалася на необхідність виїзду сина ОСОБА_4 на тривале навчання, більше одного місяця, у Міжнародній Школі «Zurich North», на період з 19 серпня 2019 року по 27 червня 2020 року включно, що потребує згоди іншого із батьків, який проживає окремо, але її не надає.
Таке навчання підтверджено листом навчального закладу, яким гарантовано місце для ОСОБА_9 із зазначенням часу навчання, та підтверджено отримання грошового переказу, яким оплачено навчання (а.с.40-41, 56-57). 
За наданим витягом з земельного кадастру новий чоловік позивача ОСОБА_10 є власником земельної ділянки площею 795кв. м. та житлового будинку розташованого на ній площею 311кв.м. з дачним будинком та майстернею, які знаходяться за адресою АДРЕСА_3 (а.с.60). 
За поданою заявою ОСОБА_10 підтвердив проживання його дружини ОСОБА_3 разом з ним у Швейцарської Конфедерації , а також її утримання та проживання і утримання її сина, та сплату медичного страхування та навчання дитини у школі (а.с.60-61).
Відповідно до підпункту 3 пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України затвердженого постановою Кабінету Міністрів України N 57 від 27 січня 1995 р. виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі тимчасового виїзду з України на строк до одного місяця під час пред`явлення рішення суду або органу опіки та піклування (районної, районної у м. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі його утворення), сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади) або їх копій, засвідчених нотаріально чи органом, який їх видав, у якому визначено (підтверджено) місце проживання дитини з одним із батьків, який має намір виїзду з дитиною або який уповноважив на це нотаріально посвідченою згодою інших осіб.
14 липня 2016 року Верховною Радою України внесені зміни до Закону України  «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України» шляхом вилучення з нього норми, що регулювала питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного із батьків.
З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою передбачено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.
Такі ж положення передбачені пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, в тому числі виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного із батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі; або без нотаріально посвідченої згоди другого із батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого із батьків.
Тобто виїзд громадянина України, який не досяг 16-річного віку, без супроводу одного із батьків за відсутності його згоди здійснюються на підставі відповідного рішення суду.
Саме такого висновку дійшла Велика Палата ВС у постанові від 4 липня 2018 року у справі №14-244цс18, з огляду на те, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення (стаття 124 Конституції України, стаття 15 ЦК України).
Отже, діючим законодавством передбачена можливість і необхідність вирішення у судовому порядку питання про надання дозволу на виїзд за кордон дитини, якій не виповнилося 16 років, із зазначенням конкретної країни, конкретної дати виїзду (разового), що у відповідності до статей 153, 157 СК України надасть можливість батьку дитини брати участь у її вихованні та не позбавить його у праві особистого спілкування з нею.
У цьому випадку дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. 
За положеннями статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЕСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР.
Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.
Так, рішенням у справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року ЕСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, консолідував ті підходи і принципи, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання. 
Ураховуючи встановлені судом першої інстанції обставини, а саме: проживання дитини з матір`ю, проти чого батько дитини не заперечує; забезпечення матір`ю повного і гармонійного розвитку дитини, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку; створення позивачем нової родини з громадянином Швейцарської Конфедерації , з яким, за висновком психолога, у дитини склалися найкращі відносини, та який має можливості для забезпечення достойного проживання дитини та її навчання у міжнародній школі, на підставі яких колегія суддів доходить висновку, що вони (ці обставини) свідчать про створення належних умов для проживання та матеріального забезпечення дитини на час її тимчасового навчання за межами України.
В той же час колегія суддів звертає увагу на той факт, що у спірний період, коли мати дитини змінила фактичне місце проживання, але не місце реєстрації, батько дитини зайняв очікувальну позицію, та не приймав активних заходів щодо участі у вихованні, утриманні та спілкуванні з дитиною, в тому числі у відповідності до рішення суду про способи його участі у вихованні сина ОСОБА_4, та не звертався до компетентних органів та суду щодо усунення перешкод у вихованні спільної дитини. Навпаки, відмовив у виїзді дитини на навчання, після звернення позивача із первісним позовом у червні 2018 року, та мотивував таку відмову виключно поведінкою матері дитини, не направленням йому рекомендованою кореспонденцією відповідного запиту, а також побоюванням щодо виїзду дитини до іншої країни на постійне місце проживання.
Разом з тим, доводи відповідача щодо недотримання порядку виїзду не заслуговують на увагу, так як: по-перше, не направлення позивачем на адресу відповідача запиту щодо можливості виїзду дитини, не є перешкодою для звернення до суду, за наявності фактичної відмови батька у дачі такого дозволу; по-друге, неодноразові короткострокові виїзди на підставі рішення суду про визначення місця проживання дитини, спростовують можливу недобросовісність поведінки матері при супроводі дитини за кордон; і в-третє, знаходження дитини за межами України у відповідності до рішення суду про визначення місця її проживання з матір`ю на період розгляду даного позову, не виключає позитивне вирішення спору за рішенням суду, так як сам позов поданий до фактичного виїзду дитини на визначений законом строк.
Безпідставним є і твердження відповідача про повторне вирішення цього спору у судовому порядку, оскільки відмова у задоволенні позову ОСОБА_3 про дачу дозволу на виїзд дитини за попереднім рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 25 січня 2019 року ґрунтується на відсутності зазначення конкретної країни і конкретної дати разового виїзду, що у подальшому не виключає можливість звернення позивача з таким же позовом, але за іншим предметом, яким є певна матеріальна-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Таким предметом за цим позовом є надання дозволу на виїзд ОСОБА_4 до Швейцарської Конфедерації на час навчання у міжнародній школі «Zurich North», а саме на період з 28 липня 2019 року по 30 червня 2020 року без згоди батька дитини, і ці вимоги позивачем заявлені вперше, так як за попереднім позовом мета та конкретна дата виїзду позивачем не зазначалася. В наступному, за наявності необхідності, незважаючи на вирішення спору за цим позовом, мати знову зможе звернутися до суду, але вже з іншим його предметом.
Посилання відповідача на грубе порушення судом норм процесуального і матеріального права у зв`язку з тим, що орган опіки та піклування участі у справі не приймав, є таким, що напряму суперечить змісту та положенням статей 19, 157 СК України.
Щодо визначення іншого порядку участі у вихованні та спілкуванні з дитиною батька, то такі обставини можуть бути підставою для їх розгляду за іншими предметами позовів одного із батьків до іншого, як то про зміну способів участі, або усунення перешкод у вихованні та спілкуванні з дитиною, та безпосередньо правовідносин, які виникли з приводу надання дозволу для виїзду дитини за кордон на навчання не стосуються.
Таким чином, з урахуванням установлених судом обставин, які свідчать про те, що тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного із батьків відповідатиме найкращим інтересам дитини, пов`язаним з її навчанням, яке за його характером та серйозністю перевищує інтереси другого із батьків, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітнього ОСОБА_9 за кордон до Швейцарської Конфедерації без згоди батька ОСОБА_2 в супроводі його матері може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку та закінчення. Такий виїзд дитини носить тимчасовий характер, має на меті навчання, і не пов`язаний з визначенням місця проживання дитини чи її еміграцію.
За таких обставин рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим у відповідності до норм матеріального і процесуального права, а тому не підлягає зміні чи скасуванню.
Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 не спростовують висновків місцевого суду, пов`язані з особистою переоцінкою відповідачем доказів по справі, які правильно досліджені та оцінені судом, та не впливають на обґрунтованість висновків суду. В зв`язку з чим, апеляційна скарга в силу статті 375 ЦПК підлягає залишенню без задоволення.
Підстав для перерозподілу судових витрат у відповідності до статті 141 ЦПК України колегія суддів не вбачає.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 3 грудня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий                                                 О.О. Ямкова

Судді                                                         О.В. Локтіонова                                                                 С.Ю. Колосовський