Постанова
Іменем  України
 
11 грудня 2019 року
м. Київ
 
справа № 760/14496/15-ц
провадження № 61-25057св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Сімоненко В. М.,
суддів: Калараша А. А. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Петрова Є. В., 
Штелик С. П.,
 
учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Правекс-Банк»,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 , на заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 14 грудня 2015 року у складі судді Козленко Г. О. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 05 липня 2017 року у складі колегії суддів: Гаращенка Д. Р., Невідомої Т. О., Левенця Б. Б.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Правекс-Банк» (далі - ПАТ КБ «Правекс-Банк», Банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
 
Позовна заява мотивована тим, що 15 листопада 2007 року Банком та 
ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № 399-051/07Р, згідно якого з метою своєчасної оплати позичальником вартості автомобіля, що купується за договором купівлі-продажу від 10 листопада 2007 року № 612, а також з метою оплати страхових платежів згідно з договорами страхування автомобіля, позивач надав відповідачу кредит в іноземній валюті на загальну суму 
17 286,00 доларів США, на строк до 15 листопада 2012 року зі сплатою 11,99 % річних. Також того ж дня з метою забезпечення виконання зобов`язань за цим кредитним договором, між ПАТ «Правекс-Банк» та ОСОБА_4 , було укладено договір застави № 399-051/07Р, згідно з яким було передано в заставу транспортний засіб, а саме: автомобіль марка «CHERY», модель A21 ELARA, 
2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 . Крім того, з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, між Банком та ОСОБА_2 , 15 листопада 2007 року було укладено договір поруки 
№ 399-051/07Р, за умовами якого поручитель зобов`язується нести солідарну майнову відповідальність перед Банком за виконання позичальником в повному обсязі зобов`язань за кредитним договором щодо сплати процентів, неустойки, вчасно та у повному обсязі погашення основної суми боргу за кредитом. Банк вказував, що свої зобов`язання за кредитним договором він виконав в повному обсязі, однак відповідач в порушення умов вказаного договору належним чином свої обов`язки щодо повернення кредитних коштів належним чином не виконує. Зазначали, що станом на 03 червня 2015 року заборгованість позичальника перед ними становить 31 438,29 доларів США, з яких: заборгованість по кредиту у розмірі 10 287,63 доларів США; пеня за несвоєчасне погашення кредиту - 
12 925,47 доларів США; відсоткам за користування кредитом - 3 764,36 доларів США, пеня за несвоєчасне погашення відсотків - 4 460,83 доларів США.
 
У зв`язку з викладеним Банк просив стягнути солідарно з відповідачів на його користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 31 438,29 доларів США та судові витрати у справі.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
 
Заочним рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 14 грудня 2015 року позов ПАТ КБ «Правекс-Банк» задоволено частково.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Правекс-Банк» заборгованість за кредитним договором від 15 листопада 2007 року 
№ 399-051/07Р в розмірі 28 800,45 доларів США.
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання щодо судових витрат у справі.
 
Заочне рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки відповідачі в добровільному порядку не виконують вимоги Банку про виконання кредитних зобов`язань, то такі їх дії є підставою для стягнення з них в солідарному порядку заборгованості за кредитним договором. Однак оскільки розмір пені за прострочення повернення кредиту значно перевищує розмір заборгованості за тілом кредиту, то він підлягає зменшенню з 12 925,47 доларів США до 10 287,63 доларів США, тому загальних розмір заборгованості, що підлягає стягненню з відповідачів становить 28 800,45 доларів США.
 
У січні 2017 року ОСОБА_2 подала заяву про перегляд заочного рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 14 грудня 2015 року, яка ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 26 квітня 2017 року  була залишена без задоволення.
 
Не погодившись з заочним рішенням суду першої інстанції від 14 грудня 
2015 року ОСОБА_2 оскаржила його до суду апеляційної інстанції лише в частині вирішення судом солідарного стягнення заборгованості з неї як поручителя та просила суд застосувати строк позовної давності до вимог Банку.
 
Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 05 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 відхилено, заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 14 грудня 2015 року залишено без змін.
 
Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статей 213-214 ЦПК України 2004 року, оскільки суд першої інстанції правильно визначився з спірними правовідносинами сторін, забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів та в межах заявлених вимог і ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з правильним застосуванням норм матеріального законодавства. Доводи ОСОБА_2 щодо припинення поруки на підставі частини четвертої статті 
559 ЦК України є необґрунтованими, оскільки самим договором поруки було передбачено, що він діє з моменту його підписання до 15 листопада 2015 року, тому Банк звернувся до суду з позовом у серпні 2015 року в межах строку дії вказаного договору. Також судом апеляційної інстанції зазначено, що заява ОСОБА_2 про застосування позовної давності не підлягає застосуванню, оскільки вона була подана заявником після ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення в цій справі.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
ОСОБА_2 укасаційній скарзі, поданій представником ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати заочне рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог про солідарне стягнення кредитної заборгованості з неї та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову Банку до неї. Також просила скасувати ухвалу апеляційного суду та направити справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.
 
Рішення суду першої інстанції та ухвала суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 до суду не оскаржено.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
У липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скарга  ОСОБА_2 , подана представником ОСОБА_3 , на заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 14 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 05 липня 2017 року.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі і витребувано цивільну справу з Солом`янського районного суду міста Києва.
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
У травні 2018 року справу № 760/14496/15-ц передано до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 листопада 2019 року справу призначено до судового розгляду Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в кількості п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення є незаконними та необґрунтованими, оскільки судами не були встановлені всі обставини, які мають значення для правильного вирішення спірних правовідносин у справі. Зокрема вказувала, що суди не звернули уваги на положення частини четвертої статті 559 ЦК України, а саме на те, що строк пред`явлення кредитором вимоги до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно умов кредитного договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. На її думку, договір поруки слід вважати припиненим, оскільки Банк не пред`явив до неї вимог в межах шестимісячного строку, встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України, тому в цій частині оскаржувані судові рішення є незаконними. Також вказувала, що судом апеляційної інстанції безпідставно було відхилено її заяву про застосування позовної давності до позовних вимог Банку щодо позовних вимог, оскільки ні вона, ні її представник не були належним чином повідомленні про розгляд справи судом першої інстанції та взагалі до 2017 року не знали про існування оскаржуваного рішення суду першої інстанції. Тому висновок суду апеляційної інстанції про те, що вона та її представник не з`явилися до суду першої інстанції без поважних причин є незаконним та спростовується матеріали справи, з яких вбачається, що вона судових викликів до суду першої інстанції не отримувала.
 
Отже судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій оскаржені лише в частині позовних вимог Банку про солідарне стягнення заборгованості з ОСОБА_2 , тому в іншій частині вони не переглядаються.
 
Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди встановили, що 15 листопада 2007 року між ПАТ КБ «Правекс-Банк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № 399-051/07Р, згідно якого з метою своєчасної оплати позичальником вартості автомобіля, що купується за договором купівлі-продажу від 10 листопада 2007 року № 612, а також з метою оплати страхових платежів згідно з договорами страхування автомобіля, позивач надав відповідачу кредит в іноземній валюті на загальну суму 
17 286,00 доларів США, на строк до 15 листопада 2012 року зі сплатою 11,99 % річних (а. с. 14-16).
 
Того ж дня з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 15 листопада 2007 року № 399-051/07Р, між Банком та 
ОСОБА_4 було укладено договір застави транспортного засобу № 399- 051/07Р, згідно якого заставодавцем було передано заставодержателю в заставу транспортний засіб, а саме: автомобіль марки «CHERY», модель А21 ELARA, 2007 року випуску, колір чорний, тип легковий седан, шасі № НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 (а. с. 26-28).
 
Також 15 листопада 2007 року з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 15 листопада 2007 року № 399-051/07Р, між ПАТ КБ «Правекс-Банк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 399-051/07Р, згідно якого поручитель зобов`язується нести солідарну майнову відповідальність перед Банком за виконання позичальником в повному обсязі зобов`язань за Кредитним договором щодо сплати процентів, неустойки, вчасного та у повному обсязі погашення основної суми боргу за кредитом 
(а. с. 29).
 
Також судами було встановлено, що Банк свої зобов`язання за кредитним договором від 15 листопада 2007 року № 399-051/07Р перед відповідачем виконав в повному обсязі та надав останньому кредит в розмірі 
17 286,00 доларів США, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.
 
У пункті 10.1 кредитного договору вказано, що за порушення термінів погашення заборгованості за кредитом або внесення відсотків за користування коштами позичальник сплачує пеню за кожен день прострочення в розмірі подвійної процентної ставки, зазначеної в пункті 1.2 цього Договору, що діяла в період прострочення, від суми заборгованості за весь період прострочення.
 
У пункті 4.5 кредитного договору встановлено, що відсотки за користування кредитом підлягають сплаті позичальником щомісяця (за час фактичного користування грошовими коштами протягом місяця) у термін до 10 числа місяця наступного за місяцем нарахування відсотків, а також на момент припинення дії договору, вказаного в пункті 1.2. договору.
 
Також судами було встановлено, що у передбачені строки позичальник зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконав, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка станом на 03 червня 2015 року становить 
31 438,29 доларів США, з яких: заборгованість по кредиту, в тому числі простроченого - 10 287,63 доларів США, пеня за несвоєчасне погашення кредиту - 12 925,47 доларів США, заборгованість по відсоткам за користування кредитом, в тому числі прострочених - 3 764,36 доларів США та пеня за несвоєчасне погашення відсотків - 4 460, 83 доларів США (а. с. 17-19).
 
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги та дослідивши матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга  ОСОБА_2 , подана представником ОСОБА_3 ,підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Згідно зі статтею 4 ЦПК України 2004 року здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
 
Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (стаття 213 ЦПК України 2004 року).
 
Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 214 ЦПК України 2004 року).
 
Відповідно до частини першої статті 303, частини першої статті 304 ЦПК України 2004 року під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими главою 1 розділу V ЦПК України 2004 року.
 
Зазначеним вимогам ухвала суду апеляційної інстанції у повній мірі не відповідає, з огляду на таке.
 
Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.
 
У статті 554 ЦК України встановлено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
 
Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.
 
Порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, чи встановлено договором строк її дії, сплив цього строку - припиняє суб`єктивне право кредитора.
 
У пункті 4.1 договору поруки від 15 листопада 2007 року № 399-051/07Р, укладеному між Банком та ОСОБА_2 , сторони обумовили, що «даний договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 
15 листопада 2015 року» (а. с. 29).
 
Таким чином строк поруки у договорі поруки 15 листопада 2007 року 
№ 399-051/07Р встановлений до 15 листопада 2015 року.
 
Разом з тим у пункті 4.4. кредитного договору від 15 листопада 2007 року 
№ 399-051/07Р сторони обумовили, що позичальник зобов`язується погашати заборгованість за кредитом шляхом внесення коштів рівними частинами в сумі 289,00 доларів США щомісяця до 10 числа наступного місяця (а. с. 14 зворот).
 
У пункті 4.5. цього договору сторони обумовили, що відсотки за користування кредитом підлягають сплаті позичальником щомісяця за час фактичного користування коштами протягом календарного місяця у термін до 10 числа місяця наступного за місяцем нарахування відсотків, а також на момент припинення дії договору, зазначеного пунктом цього договору (а. с. 14 зворот).
 
Отже умовами кредитного договору боржник ОСОБА_1 (а відтак і поручитель ОСОБА_2 ) узяли на себе зобов`язання сплачувати обумовлені платежі за кредитним договором рівними частинами щомісяця до 10 числа наступного місяця.
 
Тобто, крім установлення строку дії договору, сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору.
 
Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов`язання згідно із частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.
 
Якщо умовами кредитного договору передбачено окремі самостійні зобов`язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов`язку, то в разі неналежного виконання позичальником цих зобов`язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.
 
Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 цього Кодексу) повинні застосовуватись і до поручителя.
 
Отже, в разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. За умовами пред`явлення позову а межах позовної давності.
 
Разом з тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов`язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов`язань.
 
У постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року у справі 
№ 6-53цс14 зроблено висновок, що у разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Разом із тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов`язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов`язань, та в частині вимог про дострокове погашення кредитних коштів.
 
Такий правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 20 червня 2018 року у справі № 758/6863/14-ц (провадження 
№ 14-224цс18), від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження 
№ 14-145цс18), підстав для відступу від яких колегії суддів не вбачає.
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
Проте суд апеляційної інстанції переглядаючи в апеляційному порядку заочне рішення суду першої інстанції не врахував, що кредитним договором було передбачено виконання грошових зобов`язань шляхом здійснення щомісячних платежів (щомісячно до 10 числа), у зв`язку з чим не перевірив доводів 
ОСОБА_2 стосовно того, чи не припинилась її порука за окремими платежами. Також судом апеляційної інстанції не було встановлено з якого саме часу боржник припинив виконувати свої зобов`язання щодо погашення кредиту. З урахуванням наведених обставин, апеляційний суд не надав належної оцінки доводам апеляційної скарги та зробив передчасний висновок про законність та обґрунтованість заочного рішення суду першої інстанції.
 
Також заслуговують на увагу доводи касаційного скарги стосовно того, що суд апеляційної інстанції безпідставно не розглянув її заяву про застосування строків позовної давності з тих підстав, що вказану заяву вона не подала до суду першої інстанції з огляду на таке.
 
14 грудня 2015 року Солом`янським районним судом міста Києва було ухвалено заочне рішення у справі.
 
Судова повістка-повідомлення про призначене судове засідання на 14 грудня 2015 року надсилалася ОСОБА_2 , однак в матеріалах справи відсутні докази отримання її останньою, тобто в матеріалах справи взагалі відсутні докази належного повідомлення відповідача про розгляд цієї справи, оскільки наявність у справі судової повістки повідомлення, без відмітки про отримання її адресатом не вказує на належне повідомлення сторони про розгляд справи.
 
Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).
 
В апеляційній скарзі відповідач вказувала на пропуск Банком строку позовної давності та додатково подала заяву про застосування строків позовної давності.
 
Однак жодних мотивів відхилення таких доводів скарги суд апеляційної інстанції у своїй ухвалі не навів, а лише зазначив, що оскільки така заява подана після ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного заочного рішення, то вона не може бути прийнята до розгляду.
 
Однак з таким висновком суду апеляційної інстанції погодитися не можна з таких підстав.
 
В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 
8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
 
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI в редакції, що була чинною на час розгляду справи судами попередніх інстанцій).
 
Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні, м. Венеція, 25-26 березня 2011 року).
 
Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
 
Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.
 
Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України 2004 року суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.
 
Згідно зі статтею 10 ЦПК України 2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони й інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Відповідно до частини першої статті 303 ЦПК України 2004 року під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частиною третьою статті 303 ЦПК України 2004 року апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення (стаття 309 ЦПК України у відповідній редакції).
 
Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, зокрема, якщо не застосовано закон, який підлягав застосуванню (частина друга статті 309 ЦПК України 2004 року).
 
Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.
 
Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалив у ній заочне рішення, відповідач був вправі заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.
 
Відтак, суд апеляційної інстанції, безпідставно не взяв до уваги доводи відповідача щодо застосування позовної давності, чим допустив неповноту при розгляді справи.
 
Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася у суді першої інстанції.
 
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц (провадження № 14-59цс18).
 
Отже, переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд в порушення вимог статей 212-215, 303-304 ЦПК України 2004 року не перевірив правильність встановлення місцевим судом обставин справи, що мають значення для вирішення спору, не врахував зазначених вимог матеріального права, не дослідив належним чином зібраних доказів, зокрема не врахував, що кредитним договором передбачено виконання шляхом здійснення щомісячних платежів (щомісяця до 10 числа), у зв`язку з чим не встановив коли саме було здійснено боржником останній платіж за кредитним договором від 15 листопада 2007 року № 399-051/07Р; не з`ясував, чи припинилась порука ОСОБА_2 за окремими платежами; не перевірив доводів заяви про застосування позовної давності до позовних вимог Банку до ОСОБА_2 за окремими платежами.
 
На стадії касаційного розгляду справи суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, та переоцінювати докази у справі з огляду на положення статті 400 ЦПК України.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до пункту 1 частини третьої та частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
 
Оскільки апеляційним судом порушено вищенаведені норми процесуального права, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, ухвалене цим судом рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, тому підлягає скасуванню з передачею справи на новий апеляційний розгляд.
 
Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального і процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин та вимог закону.
 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 , задовольнити частково.
 
Ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 05 липня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                                В. М. Сімоненко

Судді                                                                                                             А. А. Калараш

 С. Ю. Мартєв

 Є. В. Петров

 С. П. Штелик