Постанова
Іменем  України 
 
27 листопада 2019 року
м. Київ
 
справа № 520/6286/16-ц
провадження № 61-46831св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Курило В. П.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
третя особа - ОСОБА_4 ,
 
розглянув у судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 серпня 2017 року у складі судді                       Куриленко О. М. та постанову Апеляційного суду Одеської області від                      27 вересня 2018 року у складі колегії суддів: Калараш А. А., Заїкіна А. П., Погорєлової С. О.,
 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення авансу, третя особа - ОСОБА_4 .
 
На обґрунтування позовних вимог зазначила, що 28 листопада 2012 року між нею та ОСОБА_3 , від імені якого діяла ОСОБА_2 , була досягнута домовленість щодо купівлі-продажу належного відповідачу житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , на виконання якої вона передала ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 73 000,00 доларів США в якості авансу за будинок. Проте, основний договір у визначений термін між сторонами укладено не було. Відповідачі грошові кошти, які були передані в якості авансу, не повернули та в добровільному порядку повертати не бажають.
З урахуванням викладених обставин просила суд стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на її користь аванс в розмірі 1 834 760,90 грн, що еквівалентно 73 000,00 доларів США, та вирішити питання про розподіл судових витрат. 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 09 серпня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення авансу, третя особа -  ОСОБА_4 ,  задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму авансу, сплаченого за розпискою від 28 листопада 2012 в розмірі 73 000,00 доларів США, що у гривневому еквіваленті на день ухвалення рішення згідно офіційного курсу Національного банку України становить 1 878 476,66 грн.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
В іншій частині у задоволенні позову відмовлено.
Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідальність повинен нести лише ОСОБА_3 , як сторона угоди та власник спірного майна. Вимоги до ОСОБА_2 є необґрунтовані.
Не погодившись із цим рішенням,  ОСОБА_3 подав до суду апеляційну скаргу.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Апеляційного суду Одеської області від 27 вересня 2018 року апеляційну скаргу  ОСОБА_3 задоволено частково.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 серпня 2017 року змінено, абзац другий резолютивної частини рішення суду викладено в новій редакції:
«Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1 834 760,90  грн, що станом на 25 травня 2016 року еквівалентно 73 000,00 дол. США». 
В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що частково задовольняючи позов, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог та задовольнив вимоги, які позивачем не було заявлено при зверненні до суду.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
06 листопада 2018 року на адресуКасаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від ОСОБА_3 надійшла касаційна скарга на рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 серпня 2017 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 27 вересня 2018 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанції скасувати та направити справу на новий розгляд до Овідіопольського районного суду Одеської області згідно територіальної юрисдикції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанції ухвалені рішення без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи.
 
Доводи інших учасників справи
Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 08 липня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою та витребувано цивільну справу.
 
23 жовтня 2019 року вказана справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 11 листопада 2019 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що  ОСОБА_3 на праві приватної власності належить земельна ділянка, площею 0,1001 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарчих будівель і споруд (присадибна ділянка) та житловий будинок з господарчими будівлями і спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом про реєстрацію прав власності на нерухоме майно від 25 лютого 2009 року           № 21987434 та державним актом на земельну ділянку.
04 листопада 2011 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Степановою І. А. було посвідчено довіреність, згідно якої ОСОБА_3 уповноважив ОСОБА_2 , крім іншого, розпоряджатися усім його майном, з чого б воно не складалося, та де б воно не знаходилося, укладати усі передбачені за законом угоди по експлуатуванню та розпорядженню майном: купувати, продавати, приймати у дар, обмінювати, учиняти розрахунки по укладеним угодам та інше. Термін дії даної довіреності становить три роки - до 04 листопада 2014 року.
Між позивачкою та відповідачами була досягнута домовленість про купівлю-продаж житлового будинку та земельної ділянки, які належать              ОСОБА_3 
28 листопада 2012 року ОСОБА_2 , яка діяла за довіреністю в межах своїх повноважень від імені власника спірного будинку - ОСОБА_3 , отримала від ОСОБА_1 73 000,00 доларів США в якості авансу за житловий будинок з земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 , про що було складено відповідну розписку.
Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 12 лютого 2016 року у цивільній справі № 509/508/15-ц, що набрало законної сили, встановлено, що зазначена розписка підтверджує отримання  ОСОБА_2 , яка діяла за довіреністю від імені ОСОБА_3 , від ОСОБА_1 грошової суми у розмірі 73 000,00 доларів США в якості авансу за житловий будинок з земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 .
В обумовлений сторонами строк, договір купівлі-продажу земельної ділянки та житлового будинку укладено не було, аванс, сплачений ОСОБА_1 , їй не повернуто. 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.
 
Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Статтею 237 ЦК України  встановлено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Не є представником особа, яка хоч і діє в чужих інтересах, але від власного імені, а також особа, уповноважена на ведення переговорів щодо можливих у майбутньому правочинів. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.
Згідно статті 239 ЦК України  правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.
Повноваження представника фізичної особи може здійснюватися за довіреністю, якою є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами (частина третя статті 244 ЦК України). 
 
За загальним правилом довірена особа, яка виступає від імені довірителя, зобов`язана діяти в її інтересах добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.
Відповідно до частини першої статті 247 ЦК України строк довіреності встановлюється у довіреності. Якщо строк довіреності не встановлений, вона зберігає чинність до припинення її дії.
Статтею 248 ЦК України визначено, що представництво за довіреністю припиняється в тому числі у разі закінчення строку довіреності або скасування довіреності особою, яка її видала. У разі припинення представництва за довіреністю представник зобов`язаний негайно повернути довіреність.  
Відповідно до статті 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя. Договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором. У договорі можуть бути встановлені строк дії такого доручення та (або) територія, у межах якої є чинним виключне право повіреного.
Згідно статті 1003 ЦК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними.
Частиною першою статті 1004 ЦК України встановлено, що повірений зобов`язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення. 
Відповідно до статті 1006 ЦК України повірений зобов`язаний зокрема негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення.
Згідно частини третьої статті 1007 ЦК України довіритель зобов`язаний негайно прийняти від повіреного все одержане ним у зв`язку з виконанням доручення.
Суди встановили, що 04 листопада 2011 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Степановою І. А. було посвідчено довіреність, згідно якої ОСОБА_3 уповноважив ОСОБА_2 , крім іншого, розпоряджатися усім його майном, з чого б воно не складалося, та де б воно не знаходилося, укладати усі передбачені за законом угоди по експлуатуванню та розпорядженню майном: купувати, продавати, приймати у дар, обмінювати, учиняти розрахунки по укладеним угодам та інше.
Термін дії даної довіреності становить три роки - до 04 листопада 2014 року.
Факт скасування вказаної довіреності не встановлено.
Між сторонами була досягнута домовленість про купівлю-продаж житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , які належать ОСОБА_3 
28 листопада 2012 року ОСОБА_2 , яка діяла за довіреністю в межах своїх повноважень від імені власника спірного будинку - ОСОБА_3 , отримала від ОСОБА_1 73 000,00 доларів США в якості авансу за житловий будинок із земельною ділянкою, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , про що було нею було складено та підписано розписку.
В обумовлений сторонами строк, договір купівлі-продажу земельної ділянки та житлового будинку не було укладено, аванс, сплачений ОСОБА_1 , не повернуто.
Згідно із частинами першою, третьою статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір у майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.
 
Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
 
Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.
 
Таким чином, внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договорів купівлі-продажу будинків та частин земельних ділянок.
 
Оскільки договори купівлі-продажу будинку й частин земельних ділянок, які б за своєю формою та змістом відповідали вимогам закону, між сторонами у справі укладені не були, а сторони лише домовилися укласти такі договори в майбутньому, передана  ОСОБА_2 грошова сума в розмірі 73 000,00 доларів США є авансом, який підлягає поверненню позивачу.
 
Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 13 лютого 2013 року у справі № 6-176цс12.
 
При таких обставинах суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, встановивши фактичні обставини справи, належним чином оцінивши подані сторонами докази, прийнявши до уваги вказані норми матеріального права, враховуючи преюдиційні факти, встановлені рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 16 лютого 2016 року, що набрало законної сили, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 
 
Посилання ОСОБА_3 щодо розгляду справи неуповноваженим судом, оскільки на думку відповідача між сторонами виник спір щодо нерухомого майна, яке розташоване у Овідіопольському районі Одеської області, не заслуговують на увагу суду, з огляду на те, що спір між сторонами виник з приводу повернення авансу. Тобто предметом спору є кошти, які були передані ОСОБА_1 відповідачам. Крім того, питання щодо підсудності справи Київському районному суду м. Одеси вже було предметом розгляду Апеляційного суду Одеської області за апеляційною скаргою                 ОСОБА_3 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 13 червня 2016 року про відкриття провадження у справі, і судове рішення апеляційного суду з цього питання у касаційному порядку не оскаржено.
 
Доводи касаційної скарги щодо відсутності у  ОСОБА_2 повноважень отримувати від імені ОСОБА_3 яких би то не було грошей без наявності правової підстави спростовуються змістом нотаріально посвідченої 04 листопада 2011 року довіреності, у відповідності до якої ОСОБА_3 уповноважив ОСОБА_2 , крім іншого, учиняти розрахунки по укладеним угодам. При цьому необхідно приймати до уваги, що, в силу приписів статті 570 ЦК України, сплата авансу є складовою угоди, а тому  ОСОБА_2 діяла в межах визначених  ОСОБА_3 повноважень.
Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права, та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
 
Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального права та процесуального права, а доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів першої (у незміненій апеляційним судом частині) та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки підстави для їх скасування відсутні.
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.
 
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 серпня 2017 року у незміненій апеляційним судом частині та постанову Апеляційного суду Одеської області від 27 вересня 2018 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                              М. Є. Червинська
Судді:                                                                                        С. Ю. Бурлаков
                                                                                                    А. Ю. Зайцев 
                                                                                                    Є. В. Коротенко 
В. П. Курило