Справа № 442/3879/17                                Головуючий у 1 інстанції: Крамар О.В. 
Провадження № 22-ц/811/3243/19                 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О. 
Категорія:66

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

20 січня 2020 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.
секретаря: Куцика І.Б.
з участю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , представника ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , її представника ОСОБА_5 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 та ОСОБА_6 - ОСОБА_3 на заочне рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 25 вересня 2017 року, -
ВСТАНОВИВ:
в травні 2016 року ОСОБА_7 звернулася з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 про визнання їх такими, що втратили право на користування житловим приміщенням.
В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що відповідно до свідоцтва про право власності їй належить житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідачі по справі є її дітьми, які зареєстровані в житловому будинку, але більше десяти років в ньому не проживають та не приймають участі у витратах по утриманню будинку, що підтверджується актами обстеження їх фактичного проживання. Факт формальної реєстрації відповідачів має для неї негативні наслідки, оскільки позбавляє її можливості оформити субсидію по відшкодуванню витрат за користування газом, світлом та інші, а тому, як власник будинку, на підставі ст. 391 ЦК України, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження належним їй житловим будинком.
Заочним рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 25 вересня 2017 року позов задоволено.
Визнано ОСОБА_1 ,1979 року народження, ОСОБА_2 , 1981 року народження та ОСОБА_6 , 1983 року народження такими, що втратили право користування житловим приміщенням – будинком АДРЕСА_1 .
Рішення суду оскаржив  ОСОБА_3 , подавши апеляційні скарги в інтересах ОСОБА_1  та ОСОБА_6 , вважає рішення суду незаконним, таким, що ухваленез порушенням норм матеріального та процесуального права, із неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи. Зазначає, що ОСОБА_1 та ОСОБА_6 не були повідомлені про час та місце розгляду справи, що підтверджується наявними в матеріалах справи конвертами, які повернуті на адресу суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання», хоча відповідачі постійно проживали за вказаною адресою, оскільки є членами сім`ї позивача, іншої сім`ї чи іншого місця проживання не мають. Зазначає, що неповідомлення ОСОБА_1 та ОСОБА_6 про судове засідання позбавило останніх можливості подати свої пояснення та заперечення на позовні вимоги. Апелянт зазначає, що суд незаконно ухвалив заочне рішення у справі. Суд першої інстанції безпідставно посилався в оскаржуваному рішенні на акти, які, як вважав суд першої інстанції, є доказами відсутності відповідачів у спірному будинку, проте поза увагою суду залишився той факт, що вказані акти підтверджують відсутність відповідачів протягом 5 місяців і 15 днів, що є менше ніж один рік, передбачений ст. 405 ЦК України. Крім того, копії вказаних актів викликають сумнів у відповідачів, в той час, коли вони були позбавлені можливості витребувати в позивача їх оригінали у зв`язку з неповідомленням їх про розгляд справи. Також матеріали справи не містять доказів того, що відповідачі добровільно залишили спірне житло і переїхали проживати в інше місце, оскільки й досі вважають вказаний будинок своїм єдиним житлом. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити повністю.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , їх представника ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення ОСОБА_4 , представника ОСОБА_5 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).
 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі понад встановлені строки без поважних причин не проживають у спірному житловому будинку, що відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України є підставою для визнання їх втратившими право користування цим житловим будинком. 
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.
З матеріалів справи вбачається та підтверджується свідоцтвом про право на спадщину, виданим 02.11.2001 року, що позивачу, ОСОБА_7 , на праві власності належав житловий будинок АДРЕСА_1 .
Договором дарування житлового будинку, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 31.10.2017 року, підтверджується, що дарувальник, ОСОБА_7 подарувала ОСОБА_4 ю житловий будинок АДРЕСА_1 ОСОБА_4 , яка з 30.10.2017 року є власником спірного житлового будинку.
Відповідачі по справі, ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 є дітьми позивачки, ОСОБА_7 , які зареєстровані у спірному житловому будинку.
Позовні вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право на користування спірним житловим будинком, позивачка обгрунтовує тим, що вони більше десяти років не проживають у будинку, що підтверджується актами обстеження фактичного місця проживання, складеними 11.11.2015 року, 19.02.2016 року та 26.04.2016 року комісією у складі представників ДП «Стебниккомунсервіс».
Задовольняючи позовні вимоги, суд вважав встановленим і підтвердженим факт відсутності відповідачів понад встановлений ст. 405 ЦК України строк без поважних причин, що, на думку суду, безспірно підтверджується актами обстеження фактичного місця проживання, складеними 11.11.2015 року, 19.02.2016 року та 26.04.2016 року комісією у складі представників ДП «Стебниккомунсервіс».
Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Як зазначає ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. 
Частина 1 ст. 319 ЦК України зазначає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.
Згідно ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. 
Частина 2 ст. 405 ЦК України передбачає, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно ч. 4 ст. 156 ЖК України, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій ст. 64 цього Кодексу. 
Положеннями ч.2 ст. 64 ЖК УРСР, 1983 року передбачено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти та батьки.
Встановлено і це не заперечувалося сторонами, що відповідачі вселилися і проживали у спірному житловому будинку, як члени сім`ї ОСОБА_7 , так як такі є її дітьми.
З мотивувальної частини оскаржуваного рішення вбачається, що факт відсутності відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 у житловому будинку АДРЕСА_1 понад встановлені законом строки (понад один рік) без поважних причин, суд вважав встановленим на підставі актів, складених 11.11.2015 року, 19.02.2016 року та 26.04.2016 року комісією у складі представників ДП «Стебниккомунсервіс».
Колегія суддів не може погодитися з такими висновкам суду щодо доведеності відсутності відповідачів у спірному житловому будинку понад один рік, оскільки такі акти складалися не протягом року, а в межах шести місяців.
Крім цього, як вбачається зі змісту актів, складених 11.11.2015 року, 19.02.2016 року та 26.04.2016 року комісією у складі представників ДП «Стебниккомунсервіс», інформація про те, що ОСОБА_1 , ОСОБА_6 та ОСОБА_2 не проживають у житловому будинку АДРЕСА_1 понад десять років, зазначена в акті зі слів їх матері, ОСОБА_7 , яка є позивачем у справі.
В актах також зазначено про те, що вищезазначений факт підтверджують сусіди: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , однак такі судом першої інстанції не були допитані судом, як свідки. 
Інших достовірних та належних доказів, крім актів, складених 11.11.2015 року, 19.02.2016 року та 26.04.2016 року комісією у складі представників ДП «Стебниккомунсервіс», матеріали справи не містять.
Позивачка, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надала інших належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності відповідачів у спірному житловому будинку понад встановлені законом строки.
Матеріалами справи дійсно підтверджується, що відповідачі у справі належним чином про день, час та місце розгляду справи судом не повідомлялися, а відтак справа розглядалася у їх відсутності, ними пояснення по суті спору суду першої інстанції не надавалися.
Будучи присутнім в суді апеляційної інстанції відповідачі ОСОБА_1 заперечив факт свої відсутності та ОСОБА_6 понад один рік у спірному житловому будинку без поважних причин, та пояснив , що їх тимчасова відсутність у житловому будинку (два – три місяці) пов`язана з поїздками на роботу, а відтак вважає, що їх тимчасова відсутність викликана поважними причинами.
Будучи присутньою в суді апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_2 не заперечувала факт своєї відсутності у спірному житловому будинку понад один рік, підтвердила, що не проживає у житловому будинку та заперечила відсутність у спірному житловому будинку понад один рік брата, ОСОБА_1 та сестри, ОСОБА_6 , заперечувала щодо визнання їх втративши ми право на користування житловим будинком АДРЕСА_1 . 
Рішення суду першої інстанції нею не оскаржувалося.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції належним чином не дослідив докази, необхідні для встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи та дійшов до передчасного висновку про задоволення позовних вимог про визнання відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_6 такими, що втратили право на користування житловим будинком АДРЕСА_2 .
Що стосується відсутності ОСОБА_2 у спірному житловому будинку, то така дійсно у спірному житловому будинку не проживає, рішення суду нею не оскаржувалося, а відтак його законність та обґрунтованість в цій частині позовних вимог судом апеляційної інстанції не перевіряється.
З огляду на обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, оскаржуване рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_6 про визнання їх втратившими право на користування житловим будинком АДРЕСА_1 підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині позовних вимог нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , а в решті рішення суду слід залишити без змін.
Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).
Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
 
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин,що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 376, 381- 384 ЦПК України, суд, -
                                                                ПОСТАНОВИВ:
апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , ОСОБА_6 – ОСОБА_3 – задовольнити частково.
Заочне рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 25 вересня 2017 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_6 про визнання їх втратившими право на користування житловим будинком АДРЕСА_1 – скасувати ту ухвалити в цій частині позовних вимог нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 – відмовити.
В решті рішення суду залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 30.01.2010 року.

Головуючий:        Шеремета Н.О.

Судді: Крайник Н.П. 

       Цяцяк Р.П.