Постанова
Іменем України
 
15 січня 2020 року
місто Київ
 
справа № 210/3320/16-ц
провадження № 61-43945св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Воробйової І. А., Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Усика Г. І., 
учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк», 
відповідач - ОСОБА_1 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 жовтня 2016 року у складі судді Літвіненко Н. А. та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 липня 2018 року у складі колегії суддів: Барильської А. П., Бондар Я. М., Зубакової В. П.,
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Стислий виклад позиції позивача
У липні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (далі - ПАТ «ВіЕйБі Банк», банк) від імені якого діяла уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк», звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки - трикімнатну квартиру № 414, загальною площею 61, 4 кв. м, житловою площею 44, 6 кв. м, розташовану на дев`ятому поверсі дев`ятиповерхового житлового будинку АДРЕСА_1 , у рахунок погашення заборгованості, розмір якої складає 503 301, 77 грн. 
Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що 05 березня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (далі - ВАТ «ВіЕйБі Банк»), правонаступником якого є ПАТ «ВіЕйБі Банк», та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 71/гр. Відповідно до умов кредитного договору та додаткових угод до нього ВАТ «ВіЕйБі Банк» зобов`язувалося надати кредит в сумі 176 750, 00 грн зі строком користування до 03 березня 2023 року та сплатою 18 % річних. Погашення кредиту відповідач зобов`язувалася здійснювати відповідно до графіка (додаток № 1 до кредитного договору), який є невід`ємною частиною кредитного договору.
Між ВАТ «ВіЕйБі Банк» та ОСОБА_1 18 листопада 2008 року укладена додаткова угода № 2 до договору кредиту від 05 березня 2008 року № 71/гр, відповідно до якої за користування кредитними коштами встановлена плата в розмірі 24 % річних.
На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ВАТ «ВіЕйБі Банк» та ОСОБА_1 укладений іпотечний договір від 05 березня 2008 року, згідно з яким відповідач передала банку в іпотеку нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру за номером 414, загальною площею 61, 4 кв. м, житловою площею 44, 6 кв. м, розташовану на дев`ятому поверсі дев`ятиповерхового житлового будинку за АДРЕСА_1 .
Відповідач взяті на себе зобов`язання за кредитним договором та іпотечним договором щодо своєчасного повернення кредитних коштів, сплати відсотків за користування кредитними коштами та сплати щомісячної плати за обслуговування кредиту не виконала належним чином, у зв`язку з чим станом на 19 січня 2016 року загальна сума заборгованості відповідача перед банком склала 503 301, 77 грн, з яких: 171 991, 27 грн - заборгованість за кредитом; 308 342, 63 грн - заборгованість за відсоткам за користування кредитними коштами; 11 011, 86 грн - комісія; 11 956, 01 грн - плата за пропуск платежів.
Стислий виклад заперечень відповідача
Відзив на позов не надходив.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 жовтня 2016 року позов задоволено. В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ «ВіЕйБі Банк» за кредитним договором від 05 березня 2008 року № 71/гр у загальному розмірі 503 301, 77 грн звернуто стягнення на належний ОСОБА_1 предмет іпотеки - трикімнатну квартиру № 414, загальною площею 61, 4 кв. м, житловою площею 44, 6 кв. м, розташовану на дев`ятому поверсі дев`ятиповерхового житлового будинку АДРЕСА_1 , шляхом його продажу ПАТ «ВіЕйБі Банк» від свого імені будь-якій особі-покупцю. Передано трикімнатну квартиру № 414, загальною площею 61, 4 кв. м, житловою площею 44, 6 кв. м, розташовану на дев`ятому поверсі дев`ятиповерхового житлового будинку АДРЕСА_1 , ПАТ «ВіЕйБі Банк» в управління на умовах безоплатності послуг управителя на період до її продажу у порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку». Здійснено розподіл судових витрат.
Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалося тим, що відповідач взяті на себе зобов`язання не виконала, а тому наявні правові підстави для задоволення позову.
Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 липня 2018 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення. В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ «ВіЕйБі Банк» за кредитним договором від 05 березня 2008 року № 71/гр у загальному розмірі 426 216, 11 грн звернуто стягнення на належний ОСОБА_1 предмет 
іпотеки - трикімнатну квартиру № 414, загальною площею 61, 4 кв. м, житловою площею 44, 6 кв. м, розташовану на дев`ятому поверсі дев`ятиповерхового житлового будинку АДРЕСА_1 , шляхом його продажу ПАТ «ВіЕйБі Банк» від свого імені будь-якій особі-покупцю. Передано трикімнатну квартиру № 414, загальною площею 61, 4 кв. м, житловою площею 44, 6 кв. м, розташовану на дев`ятому поверсі дев`ятиповерхового житлового будинку АДРЕСА_1 , ПАТ «ВіЕйБі Банк» в управління на умовах безоплатності послуг управителя на період до її продажу у порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку». Здійснено розподіл судових витрат. 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про часткове задоволення позовних вимог банку, апеляційний суд, надавши оцінку доводам апеляційної скарги, перевіривши правильність нарахування заборгованості, вважав за необхідне визначити розмір заборгованості за кредитним договором у сумі 426 216, 11 грн, яка складається з: 171 991, 27 грн - заборгованість за кредитом; 231 256, 97 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами, 11 011, 86 грн - комісія, 11 956, 01 грн - плата за пропуск платежів. Здійснюючи розрахунок заборгованості за кредитним договором, апеляційний суд застосовував до розрахунку заборгованості за відсотками за користування кредитними коштами відсоткову ставку 18 % річних, оскільки, згідно з висновком судової почеркознавчої експертизи від 16 травня 2015 року № 316-15 підписи від імені ОСОБА_1 в оригіналах додаткової угоди від 18 листопада 2008 року № 2 виконані не нею.
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у вересні 2018 року, ОСОБА_1  просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга обґрунтовується тим, що розгляд справи у суді першої інстанції здійснений із порушенням норм процесуального права, зокрема у загальному порядку за відсутності заявника. Одночасно ОСОБА_1 вважає, що позов підлягає залишенню без розгляду, оскільки рішення у справі ухвалено за відсутності позивача, який не надавав суду заяву про розгляд справи без його участі. 
Розгляд справи у суді апеляційної інстанції здійснений також за відсутності заявника, що, на її переконання, позбавило її можливість реалізувати процесуальні права, зокрема, надати суду додаткові докази та заявити клопотання. Враховуючи, що апеляційний суд у справі не задовольнив клопотання про призначення судово-економічної експертизи, розрахунок заборгованості за кредитним договором заявник вважає необґрунтованим. Також зазначає, що представник заявника у апеляційному суді заявляв клопотання про зупинення провадження у справі до розгляду справи за позовом ОСОБА_1 до банку про визнання недійсним кредитного договору, договору іпотеки, проте таке клопотання не було розглянуто апеляційним судом. 
Заявник зазначає, що оскільки банк у 2008 році достроково змінив строк виконання основного зобов`язання, то кредитний договір припинив свою дію, а банк втратив можливість нараховувати та стягувати відсотки за користування кредитом. При цьому позов подано зі спливом строку позовної давності.
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ
Ухвалою Верховного Суду від 01 листопада 2018 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 , а ухвалою від 19 грудня 2019 року справу призначено до судового розгляду.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Критерії оцінки правомірності рішення суду першої інстанції визначені в статті 213 ЦПК України 2004 року, відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Критерії оцінки правомірності постанови апеляційного суду визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд перевірив у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.
Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 05 березня 2008 року між ВАТ «ВіЕйБі Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕйБі Банк», та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 71/гр.
Відповідно до умов кредитного договору та додаткових угод до нього ВАТ «ВіЕйБі Банк» зобов`язалося надати кредит у сумі 176 750, 00 грн строком користування до 03 березня 2023 року зі сплатою 18 % річних, а ОСОБА_1 зобов`язувалася сплачувати фактично розраховані проценти за кожний поточний календарний місяць щомісячно у день сплати, який визначений у графіку погашення кредиту, який є невід`ємною частиною кредитного договору.
Відповідно до підпункту 1.4.1 кредитного договору за обслуговування кредиту встановлюється щомісячна плата в розмірі 7, 07 % від початкової суми кредиту, що становить 123, 73 грн.
Між ВАТ «ВіЕйБі Банк» та ОСОБА_1 18 листопада 2008 року укладена додаткова угода № 2 до договору від 05 березня 2008 року № 71/гр, відповідно до якої за користування кредитними коштами встановлена плата в розмірі 24 % річних.
Банк виконав умови кредитного договору та надав ОСОБА_1 кредит, а остання зобов`язалася повернути кредит, сплатити відсотки та комісію у строки та у розмірі, передбачені кредитним договором та додатковими угодами до кредитного договору.
Згідно з висновком судової почеркознавчої експертизи від 16 травня 2015 року № 316-15 підписи від імені ОСОБА_1 в оригіналах додаткової угоди від 18 листопада 2008 року № 2 виконані не нею.
Відповідно до пункту 4.3 кредитного договору за несвоєчасне повне чи часткове повернення кредитних коштів та за несвоєчасну повну чи часткову сплату процентів, а також за несвоєчасну повну чи часткову сплату за обслуговування кредиту та за несвоєчасну сплату комісій, передбачених підпунктом 2.6.3 цього договору, позичальник сплачує кредитодавцю штраф у розмірі 20 відсотків від суми неповернутого кредиту та/або несплачених процентів, плати за обслуговування кредиту, але не менше еквівалента 50, 00 грн.
На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 05 березня 2008 року № 71/гр між ВАТ «ВіЕйБі Банк» та ОСОБА_1 укладений іпотечний договір від 05 березня 2008 року, згідно з яким ОСОБА_2 передала банку в іпотеку нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру за номером 414, загальною площею 61, 40 кв. м, житловою площею 44, 6 кв. м, розташовану на дев`ятому поверсі дев`ятиповерхового житлового будинку за АДРЕСА_1 .
Матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 виконувала свої зобов`язання відповідно до умов укладеного кредитного договору. 
Згідно з розрахунком банку станом на 19 січня 2016 року загальна сума заборгованості ОСОБА_1 перед позивачем становить 503 301, 77 грн, з якої: 171 991, 27 грн - заборгованість за кредитом; 308 342, 63 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами; 11 011, 86 грн - комісія; 11 956, 01 грн - плата за пропуск платежів.
Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі 
Відповідно до частини першої та пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 
У статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Тобто законом визначений вичерпний перелік способів звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання.
Відповідно до пункту 7.2 іпотечного договору звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі: рішення суду; виконавчого напису нотаріуса; переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», та умовами цього договору; продажу іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку» та умовами цього договору.
Пунктом 7.3 іпотечного договору визначено, що іпотекодержатель має право на свій розсуд обрати порядок звернення стягнення на предмет іпотеки в межах, передбачених пунктом 7.2 цього договору.
Згідно з пунктом 7.4, підпунктом 7.4.2 іпотечного договору сторони договору домовилися про те, що іпотекодержатель має право звернути стягнення на майно, згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя в позасудовому порядку, шляхом продажу іпотекодержателем предмета іпотеки відповідно до умов іпотечного договору. У випадку набуття іпотекодержателем права звернення стягнення на предмет іпотеки іпотекодержатель набуває право від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі з дотриманням умов, визначених в Законі України «Про іпотеку».
Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Сторони, підписавши іпотечний договір, узгодили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового порядку врегулювання спору і не передбачили можливості звернення до суду іпотекодержателя з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом укладення банком від свого імені договору купівлі-продажу з будь-якою особою.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (провадження № 14-112цс19) зробила висновок, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону України «Про іпотеку»,можливе лише за умови, що сторони договору іпотеки не передбачили цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, яке прирівнюється до такого договору за юридичними наслідками. Якщо ж сторони договору іпотеки передбачили такий спосібзадоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону України «Про іпотеку», є неналежним способом захисту, що не передбачений для застосування судом.
За правилом частини другої статті 36 Закону України «Про іпотеку», яким встановлено, що визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки, у разі якщо у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили обидва зазначені у частині третій статті 36 ЗаконуУкраїни 
«Про іпотеку»способи задоволення вимог іпотекодержателя (статті 37, 38 Закону України «Про іпотеку»), то їх наявність не перешкоджає іпотекодержателю застосувати: 1) судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом задоволення вимог іпотекодержателя у спосіб реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах; 2) позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса.
За змістом припису частини другої статті 35 Закону України «Про іпотеку» визначена у частині першій цієї статті процедура подання іпотекодержателем вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору (яка передує прийняттю іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб на підставі договору) не є перешкодою для реалізації іпотекодержателем права звернутись у будь-який час за захистом його порушених прав до суду з вимогами: 1) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб його реалізації шляхом проведення прилюдних торгів (статті 41-47 Закону України «Про іпотеку») - незалежно від того, які способи задоволення вимог іпотекодержателясторони передбачили у відповідному договорі (в іпотечному застереженні); 2) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб продажу предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону) - якщо у відповідному договорі (в іпотечному застереженні) сторони цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя, встановлений статтею 38 Закону, не передбачили.
Зважаючи на наведене, висновок судів першої та апеляційної інстанцій щодо наявності підстав для часткового задоволення вимог позову є помилковим та необґрунтованим.
Ураховуючи наведене, суди першої та апеляційної інстанцій зобов`язані були врахувати, що продаж предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені відповідно до пунктів 7.2, 7.4 іпотечного договору є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
За змістом статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Враховуючи, що суди першої та апеляційної інстанцій ухвалили рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права, такі рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового про відмову у позові у зв`язку з безпідставністю таких вимог.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
ЄСПЛ зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).
Розподіл судових витрат
Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України резолютивна частина постанови суду касаційної інстанції складається, в тому числі, і з нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи, що Верховний Суд зробив висновок про задоволення вимог касаційної скарги, скасування оскаржуваних судових рішень з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову, тому судовий збір, сплачений ОСОБА_1 за подання апеляційної та касаційної скарг, підлягає компенсації заявнику за рахунок ПАТ «ВіЕйБі Банк». Судові витрати, понесені банком під час розгляду справи у суді першої інстанції, покладаються на банк.
Керуючись статтями 141, 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 жовтня 2016 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 липня 2018 року скасувати, ухвалити нове рішення.
У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки відмовити.
Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» на користь ОСОБА_1 судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, у розмірі 3 774, 77 грн.
Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» на користь ОСОБА_1 судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, у розмірі 15 099, 05 грн.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                                 О. В. Ступак

Судді                                                                                                              І. А. Воробйова

І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний

Г. І. Усик