ПОСТАНОВА
Іменем України

05 лютого 2020 року 
Київ
справа №819/744/16
адміністративне провадження №К/9901/24123/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
головуючого - Уханенка С.А.,
суддів - Кашпур О.В., Радишевської О.Р.,  
розглянув у попередньому судовому засіданні як суд касаційної інстанції адміністративну справу
за позовом ОСОБА_1 до Департаменту захисту економіки Національної поліції України, Національної поліції України про скасування наказу та зобов`язання вчинити дії,
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2016 року (головуючий суддя Білоус І.О., судді Данилевич Н.А., Мартиць О.І.) та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 15 грудня 2016 року (головуючий суддя Яворський І.О., судді Кухтей Р.В., Нос С.П.),
У С Т А Н О В И В:
I. Суть спору
1. У червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Управління захисту економіки в Тернопільській області Департаменту захисту економіки Національної поліції України про скасування наказу від 11.05.2016 №291 о/с про звільнення його з посади заступника начальника Управління-начальника відділу Управління захисту економіки в Тернопільській області та поновлення на займаній посаді.
2. Позов обґрунтував тим, що відповідач неправомірно звільнив його в день подання рапорту про звільнення за власним бажанням, без дотримання двотижневого строку, передбаченого статтею 38 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП). Крім того, в наказі про звільнення відсутні посилання на норми КЗпП, що, на думку позивача, вже свідчить про його незаконність.
ІІ. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
3. Протокольними ухвалами Тернопільського окружного адміністративного суду від 08 серпня і від 26 вересня 2016 року здійснено заміну первісного відповідача Управління захисту економіки в Тернопільській області належним відповідачем - Департаментом захисту економіки Національної поліції України та залучено Національну поліцію України як другого відповідача.
4. Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 15 грудня 2016 року, відмовлено у задоволенні позову.
5. Судові рішення мотивовані тим, що підстави і порядок звільнення зі служби в поліції регламентовані спеціальним законодавством, зокрема статтею 77 Закону України від 02.07.2015 №580-VIII "Про Національну поліцію" і пунктом 68 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 №114 (далі - Положення), зі змісту яких вбачається правомірним звільнення працівника поліції зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення строку, якщо таке прохання міститься в поданому ним рапорті про звільнення.
III. Провадження в суді касаційної інстанції
6. У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове, яким позов задовольнити.
7. На відміну від своєї правової позиції, викладеної у позовній заяві і в апеляційній скарзі, у касаційній скарзі позивач зазначає, що спірні правовідносини не є трудовими і підлягають вирішенню відповідно до Положення, яким визначено процедуру звільнення з органів внутрішніх справ. Виходячи з цього, вважає, що відповідач порушив пункт 68 Положення, звільнивши його в день подання рапорту про звільнення, оскільки до закінчення тримісячного строку попередження він мав право відкликати поданий рапорт, а про звільнення у більш короткий строк сторони не домовлялися. Крім того, посилається на допущення судом першої інстанції до участі у справі представника Національної поліції України Євчук Г.В., повноваження якої не були підтверджені відповідним документом.
8. У відзивах на касаційну скаргу Департамент захисту економіки Національної поліції України і Національна поліція України просять залишити рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, посилаючись на їхню законність і обґрунтованість.
9. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.
IV. Встановлені судами фактичні обставини справи
10. ОСОБА_1 прийнятий на службу до Національної поліції України 17.11.2015.
11. Перебуваючи на посаді начальника відділу Управління захисту економіки в Тернопільській області Департаменту захисту економіки Національної поліції України, позивач 11.05.2016 подав рапорт Голові Національної поліції України з проханням звільнити його зі служби в поліції за власним бажанням з 11.05.2016.
12. У той самий день рапорт ОСОБА_1 погоджено першим заступником начальника і начальником Департаменту захисту економіки Національної поліції України.
13. Наказом Голови Національної поліції України від 11.05.2016 №291 о/с "По особовому складу Департаменту захисту економіки" підполковника поліції ОСОБА_1 , заступника начальника Управління-начальника відділу Управління захисту економіки в Тернопільській області, звільнено зі служби в поліції за пунктом 7 (за власним бажанням) частини першої статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" з 11 травня 2016 року.
V. Позиція Верховного Суду
14. Відповідно до статті 60 Закону України "Про Національну поліцію" проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
15.  Пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію" передбачено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
16. Згідно з пунктом 7 частини першої статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється за власним бажанням.
17. Водночас порядок звільнення з цієї підстави врегульований пунктом 68 Положення, яке є актом спеціального законодавства, що визначає порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, наразі є чинним і встановлює, що особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.
18. Верховний Суд України в постанові від 24 червні 2014 року у справі №21-241а14 зазначив, що така позиція законодавця, на відміну від загального правила про обов`язок попередити власника чи уповноважений ним орган про звільнення за власним бажанням за два тижні (стаття 38 КЗпП), обумовлена особливим правовим положенням працівника органу внутрішніх справ, що стосується, наприклад, виконання ним обов`язків по забезпеченню безпеки громадян та громадського порядку, здійснення оперативно-розшукових заходів тощо.
19. У цьому судовому рішенні Верховний Суд України висловив правову позицію, згідно з якою в межах передбаченого пунктом 68 Положення строку з дня подання рапорту про звільнення сторони трудового договору вправі домовитися про звільнення у більш короткий строк.
20. Такою домовленістю, зокрема,  слід вважати зазначення в рапорті конкретної дати, з якої (до настання якої) працівник міліції має бажання звільнитися зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення строку та згоду уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін.
21. Видача уповноваженим органом наказу про звільнення працівника міліції зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення строку, якщо таке прохання міститься у рапорті про звільнення, є правомірною.
22. Відповідно до частини п?ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
23. Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій щодо правомірності звільнення ОСОБА_1 до закінчення передбаченого законодавством строку попередження у дату, зазначену позивачем у рапорті про звільнення і погоджену уповноваженим органом.
24. При цьому, як правильно зазначили суди першої та апеляційної інстанцій, відсутні підстави для застосування при вирішенні цього спору норм трудового законодавства, оскільки спірні правовідносини щодо звільнення позивача зі служби в поліції за власним бажанням повністю врегульовані спеціальним законодавством.
25. Посилання позивача на участь у судових засіданнях в суді першої інстанції 11 і 13 жовтня 2016 року неповноважного представника Національної поліції України спростовуються наявною у матеріалах справи копією довіреності на ім?я Євчук Г.В. (а.с.59), особу якої встановлював Окружний адміністративний суд міста Києва під час забезпечення проведення судових засідань в режимі відеоконференції. Крім того, позиція ОСОБА_4 не відрізнялася від позиції іншого представника Національної поліції України - Сабірова Р.Ф., викладеної у письмових заявах по суті справи.
26. Таким чином, доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій і не дають підстав вважати, що судові рішення ухвалено з порушенням норм матеріального чи процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення.
Керуючись статтями 343, 350, 355, 356, 359 КАС України, Суд
П О С Т А Н О В И В:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
2. Постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2016 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 15 грудня 2016 року залишити без змін.
3. Постанова набирає законної сили з дати її прийняття і не підлягає оскарженню.
Головуючий:                                                                                           С.А. Уханенко
Судді:                                                                                                     О.В. Кашпур
                                                                                                    О.Р. Радишевська