КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М        У К Р А Ї Н И
 
06 лютого 2020 року                                                                                  м. Київ
 
Унікальний номер справи № 761/35186/17
Апеляційне провадження № 22-ц/824/3903/2020
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:     головуючого  -  Левенця Б.Б.,
     суддів - Ратнікової В.М., Борисової О.В.,
     за участю секретаря судового засідання - Добровольської Ю.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 12 грудня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Савицького О.А., по справі за позовом ОСОБА_1 до територіальної громади Шевченківського району міста Києва в особі Київської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про припинення права спільної часткової власності та визнання права власності, -
в с т а н о в и в :
 
У жовтні 2017 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила припинити право спільної часткової власності територіальної громади Шевченківського району м. Києва в особі Київської міської ради (далі - КМР) на частку в розмірі 3/20 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , що належить їй згідно договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу (далі - КМНО) Старостіною Н.С. 28 квітня 2004 року за №2354; визнати за нею право власності на частку в розмірі 3/20 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , що належить відповідачу згідно договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Старостіною Н.С. 28 квітня 2004 року за №2354; присудити на користь територіальної громади Шевченківського району м. Києва в особі КМР грошову компенсацію 3/20 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , в розмірі 29 114, 25 грн., за рахунок коштів, внесених нею на депозитний рахунок суду.
Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що їй на праві власності належить 2/15 частини домоволодіння АДРЕСА_1 згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 22 листопада 2003 року. Іншим співвласником вказаного  домоволодіння є територіальна громада Шевченківського району м. Києва в особі КМР, а також ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 . Так, КМР належить 3/20 частки від домоволодіння на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Старостіною Н.С. 28 квітня 2004 року за №2354. 
Посилаючись на ст. 365 ЦК України зазначала, що припинення права власності відповідача на належну йому частку в спільному майні не завдасть істотної шкоди його інтересам, крім того, відповідач не мешкає у будь-якому будинку зі складу спільного домоволодіння, а також не використовує спірне майно в будь-який інший спосіб, у тому числі для задоволення житлових та інших потреб чи інтересів. При цьому, належна відповідачу частка в натурі не виділена та є незначною, до того ж, він не користується домоволодінням, в тому числі житловими будинками і належними до них господарськими спорудами, та не приймає участі в утриманні спільного майна (а.с. 2-5).
У відзиві на позовну заяву представник Київської міської ради - Новаковський Р.Я. зазначив, що 3/20 часток домоволодіння АДРЕСА_1 , що належать КМР, є значними, тобто більше ніж частка позивачки у цьому майні, подільними і можуть бути виділені в натурі. Вказував, що у позивача відсутні підстави для звернення в суд з вимогами щодо припинення права власності КМР на частку у вищезазначеному майні та визнання права власності на них, тому просив відмовити у задоволенні позову, справу розглянути за відсутності представника відповідача (а.с. 32-35).
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 12 грудня 2019 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову. Повернуто ОСОБА_1 з депозитного рахунку Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві перераховані нею грошові кошти в сумі 83 252,00 грн., відповідно до квитанції №46590548 від 11 грудня 2019 року (а.с. 167, 168-171).
Не погодившись з рішенням районного суду, 11 січня 2020 року ОСОБА_1 направила до суду апеляційну скаргу, в якій просила скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким визнати за нею право власності на частку в розмірі 3/20 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , що належить відповідачу згідно договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Старостіною Н.С. 28 квітня 2004 року за №2354 та присудити на користь територіальної громади Шевченківського району м. Києва в особі КМР грошову компенсацію 3/20 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , в розмірі 29 114, 25 грн., за рахунок коштів, внесених нею на депозитний рахунок Шевченківського районного суду м. Києва(а.с. 174-179).
В апеляційній скарзі зазначила, що частка відповідача у домоволодінні АДРЕСА_1 є незначною та не підлягає виділу, що підтверджується висновком експерта за результатами проведення будівельно-технічного дослідження від 02 серпня 2018 року №53/07-2018. Проте суд першої інстанції не дослідив даний доказ та не надав йому мотивованої оцінки. Вважає, що висновок суду про те, що частка відповідача є більшою, ніж її частка, є помилковим, оскільки частки є фактично рівними. Суд також не навів мотивів, керуючись якими дійшов висновку про те, що відсутні докази неможливості спільного володіння і користування домоволодінням АДРЕСА_1 . Також суд першої інстанції не навів мотивів, керуючись якими дійшов висновку по те, що припинення права власності на спірну частку завдасть істотної шкоди відповідачу. Вказувала, що відповідач не користується спірним майном та не приймає участь в його утриманні, крім того, частка відповідача не виділена в натурі, тому таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача.
 
У судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 , її представник - адвокат Пашинський А.Л. підтримали апеляційну скаргу і просили її задовольнити.
Інші особи,які берутьучасть усправі досуду неприбули, прочас тамісце розгляду справи сповіщались встановленим порядком, про що у справі є докази (а.с. 188-193).
Зважаючи на вимоги ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.
 
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволеннюз наступних підстав.
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що не встановлено наявності підстав, передбачених ч. 1 ст. 365 ЦК України, за яких може бути припинено право власності відповідача на спірне майно. 
З таким висновком суд апеляційної інстанції погодився з огляду на наступне.
 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_6 на праві власності належить 2/15 частин домоволодіння АДРЕСА_1 згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Четвертої Київської державної нотаріальної контори Бірюк О.А. 20 листопада 2003 року за №1- 3866 (а.с. 6).
Відповідно до інформаційної довідки Комунального підприємства КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації», виданої 04 серпня 2017 року, право власності на інші частини домоволодіння АДРЕСА_1 зареєстровано: 1/4 частина за ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Третьою Київською державною нотаріальною конторою 02 березня 1971 року за №3632; 1/6 частина за ОСОБА_8 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Одинадцятою Київською державною нотаріальною конторою 30 грудня 1975 року за №2-3772; 3/10 частини за ОСОБА_9  на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Колісник І.Г. 01 лютого 1999 року за №170; 3/20 частина за Територіальною громадою Шевченківського районну м. Києва на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Старостіною Н.С. 28 квітня 2004 року №2354 (а.с. 7).
За рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 07 грудня 2017 року, виділено ОСОБА_10 у натурі його частку, що становить 3/10 частини домоволодіння АДРЕСА_1 (а.с. 63-67).
З розпорядження Виконавчого органу КМР (КМДА) «Про питання організації управління районами в м. Києві» від 10 грудня 2010 року №1112, вбачається, що відповідач є управителем 3/20 частки в домоволодінні АДРЕСА_1 (а.с. 136-143).
На замовлення ОСОБА_1 було виготовлено технічний паспорт на одноквартирний (садибний) житловий будинок АДРЕСА_1 станом на 30 березня 2016 року (а.с. 8-16).
Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , приватний будинок (а.с. 101).
Згідно з висновком експерта за результатами проведення будівельно-технічного дослідження від 02 серпня 2018 року №53/07-2018 за заявою ОСОБА_1 - виділити в натурі 3/20 частку домоволодіння по АДРЕСА_1 не вбачається за можливе, оскільки площі в 23,025 кв.м., що становить ідеальну частку 3/20 в загальній сумарній площі житлових будинків домоволодіння недостатньо для влаштування як мінімум однокімнатної квартири, мінімальна площа якої повинна становити 30,00 кв.м. згідно вимог п. 2.22 ДБН В.2.2-15-2005 «Житлові будинки. Основні положення» (а.с. 76-97).
За заявою ОСОБА_1 за вх. №44 також було проведено оціночно-земельне та оціночно-будівельне дослідження та за результатами складено висновок експертів від 26 березня 2018 року №24/01-2018. Згідно з цим висновком ринкова вартість 3/20 частини земельних поліпшень, а саме житлових будинків, господарських будівель та споруд, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та знаходяться на неприватизованій земельній ділянці, яка належить територіальній громаді Шевченківського району м. Києва на момент проведення дослідження становить 83 525,00 грн. (а.с. 40-60).
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 внесла на депозит суду суму вартості 3/20 частини домоволодіння, визначену висновком експертизи (а.с. 164).
 
Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 321 ЦК України).
За змістом ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади (ч. 1, 2 ст. 356 ЦК України).
Згідно з ч. 1, 2 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.
Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності (ч. 3 ст. 358 ЦК України). 
За положеннями ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування», право комунальної власності - право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.
Відповідно до ч. 8 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування» право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.
Статтею 365 ЦК України передбачено підстави припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.
Так, згідно з ч. 1 ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.
Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (ч. 2 ст. 365 ЦК України).
Із приписів ЦК України вбачається, що в разі, коли законодавець передбачає обов`язкову наявність перелічених ним обставин для застосування певних правових наслідків їх настання за відповідною нормою права, ним застосовується така правова конструкція, як, наприклад, "за наявності одночасно".
Відсутність подібної конструкції ("за наявності одночасно") в статті 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1 - 3).
Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 Цивільного кодексу України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї).
При цьому, з указаних вище норм чинного законодавства вбачається, що приписи пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України ("таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї") перш за все спрямовані на регулювання майнових відносин, учасниками яких є співвласники - фізичні особи. Проте, оскільки співвласником у спільному майні так само може бути й юридична особа, припинення права на частку якої за рішенням суду також може завдати істотної шкоди її інтересам, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що приписи цього пункту підлягають застосуванню до всіх майнових відносин, які виникають між співвласниками у спільному майні. Натомість запропонована у цьому пункті законодавцем конструкція "та членам його сім`ї" підлягає застосуванню виключно до фізичних осіб як учасників указаних відносин.
Таким чином, аналіз положень статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 ч. 1 цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника.
Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.
Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі №22-ц-2772/11 (провадження №6-81цс11), від 15 травня 2013 року у справі №2/2312/325/11 (провадження №6-37цс13) та від 23 листопада 2016 року у справі №357/11232/14-ц (провадження №6-1943цс16) та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року в справі №908/1754/17.
Встановивши, що частка відповідача (3/20) у спільній частковій власності є більшою за частку позивачки (2/15), а земельна ділянка на якій розташоване домоволодіння не є приватизованою, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав вважати частку відповідача незначною, а припинення права відповідача таким, що не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника - Територіальної громади Шевченківського району м. Києва в особі Київської міської ради, а відтак й відсутність підстав для припинення права власності відповідача з підстав частини 1 ст. 365 ЦК України. 
Посилання апелянта на висновок за результатами проведення будівельно-технічного дослідження від 02 серпня 2018 року № 53/07-2018, згідно з яким виділити в натурі 3/20 частки домоволодіння по АДРЕСА_1 не вбачається за можливе, вищевказаних висновків суду не спростовують, не можуть бути визнані підставою для задоволення заявлених вимог (а.с. 76-97).
Крім того, висновок будівельно-технічного експертного дослідження від 02 серпня 2018 року № 53/07-2018 року, як і висновок за результатами проведення оціночно-земельного та оціночно-будівельного дослідження від 26 березня 2018 року № 24/01-2018 про визначення ринкової вартості 3/20 частини земельної ділянки та житлових будинків, господарських будівель та споруд, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 не можуть бути визнані допустимими доказами з огляду на наступне.
Так, ст. 106 ЦПК України передбачено можливість проведення експертизи на замовлення учасників справи.
Частиною 6 ст. 106 ЦПК України зазначено, що експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду. Згідно з ч. 5 ст. 106 ЦПК України у висновку експерта повинно бути зазначено, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.
Разом з тим, у вищезазначених висновках будівельно-технічного експертного дослідження від 02 серпня 2018 року і оціночно-земельного та оціночно-будівельного дослідження від 26 березня 2018 року не зазначено, що експерти, які склали ці висновки, обізнані про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та те, що висновок підготовлено для подання до суду.
Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
            Відповідна правова позиція міститься і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (провадження № 14-270цс19).
Ураховуючи те, що й надані позивачкою висновки експертних досліджень не є допустимими доказами, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачкою ОСОБА_1 не доведено передбачених ст. 365 ЦК України підстав припинення права відповідача на відповідну частку.
Щодо вимог позивача про визнання за нею права власності на частку в розмірі 3/20 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , що належить відповідачу згідно договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Старостіною Н.С. 28 квітня 2004 року за №2354, слід зазначити наступне.
Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права.
За змістом ст. 316, 317, 392 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Здійснення власником свого права власності передусім полягає в безперешкодному, вільному та на власний розсуд використанні всього комплексу правомочностей власника, визначених законом, - володіння, користування, розпорядження майном.
При цьому підстави набуття права власності врегульовано ст. 328 ЦК України, відповідно до якої право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Оскільки у задоволенні вимоги позивача про припинення права власності територіальної громади в особі КМР на 3/20  частину у праві спільної часткової власності на домоволодіння АДРЕСА_1 (визнати право на яку за собою позивач просила суд) відмовлено, то не підлягає задоволенню і вимога про визнання права власності позивача на цю частку.
За таких обставин, немає й підстав для задоволення позовної вимоги про присудження грошової компенсації на користь відповідача за спірну 3/20 частину домоволодіння - як похідної, оскільки присудження такої компенсації можливе виключно як наслідок припинення права на вказану частку у спільному майні на підставі ст. 365 ЦК України.
Урахувавши наведені норми матеріального права та обставини справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав вважати, що судом порушені норми матеріального та процесуального права. 
Доводи представника апелянта, що відповідач не брав участі у витратах на проведення протизсувних і ремонтних робіт підпорної стінки в суді першої інстанції не заявлялись, не можуть бути визнані підставою для задоволення заявлених вимог. При цьому позивачка не позбавлена можливості заявити в іншому провадженні вимоги до відповідача про стягнення понесених нею витрат на утримання спільного майна.  
З огляду на положення ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За наведених обставин, апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.
 
Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 12 грудня 2019 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Дата складання повного судового рішення - 07 лютого 2020 року. 

Судді Київського апеляційного суду:                                           Б.Б. Левенець
 
                                                                                                           В.М. Ратнікова
 
                                                                                                           О.В. Борисова