Постанова 
Іменем України 
 
29 січня 2020 року
м. Київ
 
справа № 759/11132/16-ц
провадження № 61-4667св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 напостанову Київського апеляційного суду від 23 січня                   2019 року в складі колегії суддів: Пікуль А. А., Гаращенка Д. Р., Невідомої Т. О.,
 
В С Т А Н О В И В:
 
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
 
У серпні 2016 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до 
ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.
 
Позовна заява мотивована тим, що 14 жовтня 2015 року вона надала відповідачу позику в розмірі 15000,00 дол. США, яку відповідач зобов`язувався повернути до 14 листопада 2015 року; 20 грудня 2015 року надала позику в розмірі                            5 000,00 дол. США до 20 березня 2016 року; 28 березня 2016 року вона надала в позику 2 038,00 дол. США, 1 000,00 дол. США та 1000,00 Євро, які відповідач зобов`язувався повернути 05 травня 2016 року, 25 травня 2016 року та 25 червня 2016 року. Відповідач свої зобов`язання за договорами позики не виконав. 
 
З урахуванням викладеного та уточнень позовних вимог, ОСОБА_4 просила суд стягнути з відповідача на її користь заборгованість у розмірі 808 794,64 грн, з яких: сума основного боргу - 647 130,91 грн, а також відсотки за користування коштами - 137 181,68 грн, 3 % річних - 24 482,05 грн.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 10 липня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 14 жовтня 2015 року, 20 грудня 2015 року, 28 березня 2016 року у розмірі 21 342,45 дол. США та 1 173,85 Євро. 
Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
 
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із наявності правових підстав для часткового задоволення позовних вимог, оскільки відповідачем борг був частково повернутий у розмірі 7 531,95 дол. США, а тому вважав, що стягненню підлягає 21 342,45 дол. США та 1 173,85 Євро. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення процентів від суми позики та 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання суд виходив із того, що оскільки відповідач здійснював часткове погашення заборгованості не зазначаючи при цьому за яким саме договором повертаються кошти і сторони не надали суду будь-яких розрахунків заборгованості з урахуванням повернутих сум, котрі могли бути перевірені судом, суд позбавлений можливості здійснити відповідні розрахунки заборгованості. 
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Київського апеляційного суду від 23 січня 2019 року рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10 липня 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 793 509,05 грн, з яких: 647 130,91 грн - сума основного боргу; 121 896,09 грн - проценти за користування грошовими коштами; 24 482,05 грн - три проценти річних. 
 
Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині стягнутих сум, апеляційний суд, виходив із того, що немає правових підстав вважати, що надані відповідачем на заперечення позовних вимог платіжні доручення про переказ на карту Приват Банку ОСОБА_1 , зроблені у період з листопада 2015 року до червня                              2018 року є доказами виконання ОСОБА_2 своїх зобов`язань за борговими розписками у даній справі. За таких обставин, вважав, що існують підстави для задоволення позовних вимог про стягнення суми боргу з урахуванням процентів від суми позики, з визначенням їх на рівні облікової ставки Національного банку України та з урахуванням 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У березні 2019 року ОСОБА_2 подавдо Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення апеляційного суду та прийняти нову постанову, якою позов ОСОБА_1 задовольнити частково, стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 15 506,04 дол. США та 1000 Євро.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи осіб, які подали касаційні скарги
 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд неправильно застосував вимоги статей 1046, 1049 ЦК України, як наслідок нарахував проценти у вигляді облікової ставки НБУ. Крім того, вважає, що позичальник зобов`язаний повернути позику у тій валюті, у якій він брав у борг. Також вважає, що апеляційним судом невірно надано оцінку доказів, що містяться у матеріалах справи.
 
Доводи осіб, які подали відзиви на касаційні скарги
 
У травні 2019 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому зазначила, що рішення суду апеляційної інстанції є законним і обґрунтованим.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Судом встановлено, що 14 жовтня 2015 року ОСОБА_1 надала ОСОБА_2 в борг грошові кошти в сумі 15 000 доларів США зі строком повернення до                                14 листопада 2015 року, 20 грудня 2015 року позивач надала відповідачу в борг грошові кошти в сумі 5 000 доларів США зі строком повернення до 20 березня 2016 року, 28 березня 2016 року позивач надала відповідачу в борг грошові кошти в сумі 2 038 доларів США зі строком повернення до 25 червня 2016 року,                                   28 березня 2016 року позивач надала відповідачу в борг грошові кошти в сумі 1000 доларів США зі строком повернення до 25 травня 2016 року, 28 березня                       2016 року позивач надала відповідачу в борг грошові кошти в суму 1000 Євро, строком повернення 05 травня 2016 року на сімейні потреби відповідача.
 
Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Касаційна скарга підлягає задоволенню частково.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до положень статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
У даному випадку, звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 , з урахуванням уточнених позовних вимог, просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість у розмірі 808 794,64 грн, з яких: сума основного боргу -                        647 130,91 грн, а також відсотки за користування коштами - 137 181,68 грн, 3 % річних - 24 482,05 грн.
 
У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
 
Згідно статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі.
 
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
 
Такий же висновок зроблений Верховним Судом України у постанові                           від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16.
 
Тлумачення частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.
 
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
 
Суди встановили, що 14 жовтня 2015 року ОСОБА_1 надала ОСОБА_2 в борг грошові кошти в сумі 15 000 доларів США зі строком повернення до                                14 листопада 2015 року, 20 грудня 2015 року позивач надала відповідачу в борг грошові кошти в сумі 5 000 доларів США зі строком повернення до 20 березня 2016 року, 28 березня 2016 року позивач надала відповідачу в борг грошові кошти в сумі 2 038 доларів США зі строком повернення до 25 червня 2016 року,                                   28 березня 2016 року позивач надала відповідачу в борг грошові кошти в сумі 1000 доларів США зі строком повернення до 25 травня 2016 року, 28 березня                       2016 року позивач надала відповідачу в борг грошові кошти в суму 1000 Євро, строком повернення 05 травня 2016 року, про що власноручно написав розписки, проте кошти не повернув.
 
Встановивши, що указані розписки від 14 жовтня 2015 року, 20 грудня 2015 року, 28 березня 2016 року підтверджують не лише укладення договорів позики, а й отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 грошових коштів із зобов`язанням повернути їх, порушення відповідачем умов договорів позики і не повернення отриманої грошової суми, апеляційний суд зробив правильний висновок про те, що основна сума боргу в розмірі 647 130,91 грн грн підлягає стягненню з                        ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у гривні, що відповідає принципу диспозитивності. 
 
Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
 
Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).
 
Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
 
Аналіз вищезазначених норм права дає підстави для висновку, що грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних правовідносин, але й з інших підстав, зокрема, з прострочення виконання грошового зобов`язання, яке виникло з невиконання судового рішення про стягнення грошових коштів.
 
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження 
№ 14-16цс18).
 
Отже, враховуючи те, що боржник прострочив виконання грошового зобов`язання, апеляційний суд дійшов правильного висновку про застосування до спірних правовідносин частини другої статті 625 ЦК України.  
Разом з тим, суд залишив поза увагою ту обставину, що право позикодавця нараховувати проценти за позикою припиняється після спливу визначеного договором строку позики.
За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно положень статей 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Розмір процентів за користування грошовими коштами у договорах позики (боргових розписках) сторонами не визначений.
Ураховуючи викладене, право позикодавця нараховувати проценти за позикою припинилось після спливу визначеного договором строку позики - 14 листопада 2015 року, 20 березня 2016 року, 25 червня 2016 року, 25 травня 2016 року,                               05 травня 2016 року. Права та інтереси позикодавця в охоронюваних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Оскільки зі спливом строку, на який було надано позики, припинилося право позивача нараховувати проценти за договором позики, то після 14 листопада 2015 року, 20 березня 2016 року, 25 червня 2016 року, 25 травня 2016 року,                             05 травня 2016 року позивач не мав правових підстав для нарахування процентів.
Вказаний висновок узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 28 березня 2018 року у справі                          № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18.
При розгляді апеляційної скарги в частині стягнення відсотків від суми позики апеляційний суд не перевірив, за який період позивач має право вимагати їх стягнення.
 
Враховуючи те, що 3 % річних на підставі частини другої статті 625 ЦК України розраховуються на суму боргу за позикою та відсотками за договором, рішення суду апеляційної інстанції у цій частині також підлягає скасуванню. 
 
Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом повністю не встановлено, а тому судове рішення не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування в частині процентів за договором позики та 3 % річних від простроченої суми, з передачею справи у цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Щодо зупинення виконання рішення
 
Відповідно до частини 3 статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
 
Враховуючи те, що ухвалою Верховного Суду від 25 квітня 2019 року зупинено виконання постанови Київського апеляційного суду від 23 січня 2019 року до закінчення касаційного провадження, тому виконання постанови у нескасованій частині на підставі частини 3 статті 436 ЦПК України підлягає поновленню.
 
Керуючись статтями 409, 411, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палатиКасаційного цивільного суду
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 23 січня 2019 року в частині процентів за договором позики та 3 % річних від простроченої суми скасувати, справу у цій частині передати на новий апеляційний розгляд. 
 
Постанову Київського апеляційного суду від 23 січня 2019 року в частині позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми основного боргу за договором позики залишити без змін. 
 
Поновити виконання постанови Київського апеляційного суду від 23 січня                       2019 року в частині позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми основного боргу за договором позики.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.
 
З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасовані або визнані нечинними рішення, постанови та ухвали суду першої або апеляційної інстанції втрачають законну силу та у подальшому виконанню не підлягають.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                    М. Є. Червинська 
Судді:                                                                             С. Ю. Бурлаков 
                                                                                      А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
В. М. Коротун