УКРАЇНА
ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
                                                                               Справа № 686/2089/16-ц
Провадження № 22-ц/4820/123/20
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
21 січня 2020 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії
суддів судової палати з розгляду цивільних справ
Ярмолюка О.І. (суддя-доповідач), Купельського А.В., Янчук Т.О.,
       секретар        судового засідання        Шевчук Ю.Г.,
       з участю        представниці позивача-відповідача         Москалюк С.А. ,
               представника відповідача-позивача        ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та позовом ОСОБА_3 до Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про визнання кредитного договору недійсним за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 10 жовтня 2019 року,

встановив:

1.Описова частина

Короткий зміст первісних позовних вимог

У січні 2016 року Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
АТ КБ «Приватбанк»зазначило, що за договором про надання банківських послуг від 7 серпня 2009 року позивач надав ОСОБА_3 кредит у розмірі 2 500 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку під 36% річних на суму залишку заборгованості за кредитом. У свою чергу, відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитними коштами, а в разі прострочення платежів - сплатити неустойку. ОСОБА_3 не виконав обов`язків за кредитним договором, а тому станом на 17 січня 2016 року виникла заборгованість у розмірі 17 111 грн 76 коп., яка складається з 1 619 грн 67 коп. неповернутого кредиту, 11 489 грн 15 коп. процентів, 2 950 грн пені та комісії, 250 грн штрафу (фіксована частина), 802 грн 94 коп. штрафу (процентна складова).
За таких обставин АТ КБ «Приватбанк» просило суд стягнути з ОСОБА_3 на свою користь 17 111 грн 76 коп. заборгованості за кредитним договором.

Короткий зміст зустрічних позовних вимог

У жовтні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до АТ КБ «Приватбанк» про визнання кредитного договору недійсним.
ОСОБА_3 зазначив, що на момент укладення кредитного договору він був неповнолітньою особою та не мав повної цивільної дієздатності, а його батьки не давали згоди на укладення такого договору, внаслідок чого оспорюваний правочин є недійсним в силу ч. 2 ст. 222 ЦК України.
У зв`язку з цим, ОСОБА_3 просив суд визнати кредитний договір від 7 серпня 2009 року, укладений між ним та АТ КБ «Приватбанк», недійсним.

Процесуальні дії суду першої інстанції

Ухвалою від 4 лютого 2019 року вказані позови об`єднані судом першої інстанції в одне провадження.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 10 жовтня 2019 року в позові АТ КБ «Приватбанк» відмовлено, а позов ОСОБА_3 задоволено.
Визнано недійсним з моменту вчинення кредитний договір від 7 серпня 2009 року, укладений між ОСОБА_3 та АТ КБ «Приватбанк».
Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_3 704 грн 80 коп. судового збору.
Суд керувався тим, що на момент укладення сторонами кредитного договору ОСОБА_3 не мав повної цивільної дієздатності, внаслідок чого вчинений ним правочин не відповідає вимогам закону та є недійсним, а підстави для стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за цим договором відсутні.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі АТ КБ «Приватбанк» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким первісний позов задовольнити, а у зустрічному позові відмовити, посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що 7 серпня 2009 року ОСОБА_3 підписав заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, якою визначено, що ця заява, Пам`ятка клієнта, Умови та правила надання банківських послуг і Тарифи банку становлять укладений між ними договір про надання банківських послуг. Цей договір містить елементи як кредитного договору, так і договору банківського рахунку, та за своєю природою є змішаним договором. До досягнення повноліття ОСОБА_3 уклав із банком лише договір банківського рахунку та отримав картку з кредитним лімітом у 0,00 грн, що не суперечить нормам чинного законодавства, а з 14 грудня 2011 року (вже після досягнення повноліття) йому було встановлено кредитний ліміт на картку і він почав користуватися кредитним коштами. Суд зробив неправильні висновки з установлених обставин, не застосував норми чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, не дав належної оцінки дослідженим доказам і дійшов помилкового висновку про недійсність укладеного договору та безпідставність вимог про стягнення заборгованості.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

ОСОБА_3  подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, вказуючи на його законність та обґрунтованість.

2.Мотивувальна частина

Позиція суду апеляційної інстанції

Частинами 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду не відповідає.
Заслухавши учасників судового процесу та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.
Суд першої інстанції не в повній мірі з`ясував обставини, якими обґрунтовувалися позовні вимоги і заперечення сторін, застосував закон (ст.ст. 204, 256, 261, 267, 526 ЦК України), який підлягав застосуванню, та не дотримався положень ст. 264 ЦПК України.
У зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.
Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України суд апеляційної інстанції має змінити розподіл судових витрат.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини

ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 .
7 серпня 2009 року ОСОБА_3 звернувся до АТ КБ «Приватбанк» із заявою про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, за змістом якої ОСОБА_3 визнав, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, становлять укладений між сторонами договір про надання банківських послуг.
АТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_3 уклали договір шляхом приєднання останнього до запропонованих банком Умов і правил надання банківських послуг, затверджених наказом правління банку від 23 серпня 2006 року № С-169 (далі - Умови і правила). При цьому ОСОБА_3 виявив бажання оформити на своє ім`я кредитку «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» з кредитним лімітом 100 грн.
Згідно довідки про умови кредитування і використання кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» від 7 серпня 2009 року, підписаною ОСОБА_3 , останній був ознайомлений з умовами надання кредиту (тарифами).
В рамках укладеного сторонами договору про надання банківських послуг АТ КБ «Приватбанк» надало ОСОБА_3 кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку під 36% річних, які мали нараховуватися на залишок заборгованості виходячи з розрахунку 360 днів у році.
Одночасно банк видав ОСОБА_3 платіжну картку «Універсальна» № НОМЕР_1 (строк дії картки до червня 2012 року) для обслуговування карткового рахунку. 20 березня 2012 року ОСОБА_3 одержав нову платіжну картку № НОМЕР_2 зі строком дії до листопада 2015 року.
Укладаючи кредитний договір, сторони визначили право АТ КБ «Приватбанк» змінювати тарифи та інші умови обслуговування рахунку.
На час укладення договору (7 серпня 2009 року) АТ КБ «Приватбанк» встановило ОСОБА_3 початковий кредитний ліміт у розмірі 0,00 грн. У подальшому цей ліміт змінювався: з 14 грудня 2011 року - 300 грн, з 20 березня 2012 року - 2 500 грн, з 8 листопада 2012 року - 2 130 грн, з 29 березня 2013 року - 1 620 грн.
ОСОБА_3 зобов`язався повернути кредит і сплатити проценти щомісячними платежами в розмірі 7% від заборгованості, але не менше 50 грн і не більше залишку заборгованості, вносячи їх на рахунок у банку до 25-го числа місяця, що слідує за звітним. Кредит мав бути повністю погашений відповідачем не пізніше останнього дня місяця, вказаного на платіжній картці.
АТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_3 визначили, що договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично пролонговується на такий же строк.
За кожним випадком прострочення платежу ОСОБА_3 повинний був сплачувати банку пеню у розмірі 1% заборгованості, але не менше 30 грн на місяць, а у разі порушення відповідачем строків платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених кредитним договором, більш ніж на 120 днів, останній зобов`язався сплатити банку штраф у розмірі 250 грн + 5% від суми позову.
Всього ОСОБА_3 одержав у банку 1 619 грн 67 коп. кредитних коштів, останній платіж (250 грн) внесено ним 28 грудня 2012 року. З того часу відповідач не виконує зобов`язання за кредитним договором.
АТ КБ «Приватбанк» нарахувало ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором станом на 17 січня 2016 року у розмірі 17 111 грн 76 коп., із яких: 1 619 грн 67 коп. неповернутий кредит, 11 489 грн 15 коп. проценти, 2 950 грн пеня, 250 грн штраф (фіксована частина), 802 грн 94 коп. штраф (процентна складова).

Щодо вирішення позовних вимог про визнання кредитного договору недійсним

Застосовані норми права 

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків.
Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання (ч. 1 ст. 30 ЦК України).
В силу ч. 1 ст. 34 ЦК України повну цивільну дієздатність має фізична особа, яка досягла вісімнадцяти років (повноліття).
За змістом ч. 1 ст. 31 ЦК України фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років (малолітня особа), має право самостійно вчиняти дрібні побутові правочини, тобто такий правочин, який задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість .
Згідно з ч.ч. 1, 2, 4 ст. 32 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) крім правочинів, передбачених статтею 31 цього Кодексу, фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (неповнолітня особа) має право: самостійно розпоряджатися своїм заробітком, стипендією або іншими доходами; самостійно здійснювати права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом; бути учасником (засновником) юридичних осіб, якщо це не заборонено законом або установчими документами юридичної особи; самостійно укладати договір банківського вкладу (рахунку) та розпоряджатися вкладом, внесеним нею на своє ім`я (грошовими коштами на рахунку).
Неповнолітня особа вчиняє інші правочини за згодою батьків (усиновлювачів) або піклувальників. На вчинення неповнолітньою особою правочину щодо транспортних засобів або нерухомого майна повинна бути письмова нотаріально посвідчена згода батьків (усиновлювачів) або піклувальника і дозвіл органу опіки та піклування.
Згода на вчинення неповнолітньою особою правочину має бути одержана від батьків (усиновлювачів) або піклувальника та органу опіки та піклування.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Із положень ч. 2 ст. 203 ЦК України слідує, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.
В силу ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Як передбачено ч. 2 ст. 222 ЦК України правочин, вчинений неповнолітньою особою за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальників, може бути визнаний судом недійсним за позовом заінтересованої особи.
Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).
Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
У разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття.
Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

За змістом указаних норм права для вчинення правочину (укладення договору), особа, що вчиняє його повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, зокрема, за загальним правилом, для укладення кредитного договору фізична особа має досягти повноліття.
Правочин, вчинений неповнолітньою особою за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів) і піклувальників, є оспорюваним, тобто таким, що може бути визнаний недійсним судом, якщо останні в подальшому не схвалили цей правочин.
Встановивши, що на день укладення сторонами договору про надання банківських послуг, складовою якого є кредитний договір, ОСОБА_3 не досяг повноліття і вчинив правочин поза межами цивільної дієздатності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що мають місце підстави для визнання цього правочину недійсним.
Посилання АТ КБ «Приватбанк» на те, що укладений договір містить елементи як кредитного договору, так і договору банківського рахунку, який міг бути укладений неповнолітньою особою, а ОСОБА_3 отримав кредит лише після досягнення повноліття, внаслідок чого підстави для визнання оспорюваного правочину недійним відсутні, не ґрунтуються на фактичних обставинах справи та нормах чинного законодавства.
Аналіз положень статей 256, 261, 267 ЦК України дає підстави для висновку, що сплив позовної давності, тобто строку, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, є підставою для відмови в позові, якщо про це заявлено стороною у спорі до винесення судом рішення у справі.
Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої особи права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. 
Отже, перебіг позовної давності за вимогами про визнання правочину недійсним починається за загальними правилами, тобто від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про вчинення нею правочину. Разом із тим, якщо правочин вчинила неповнолітня особа, то позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття.
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 досяг повноліття ІНФОРМАЦІЯ_2 року та був обізнаний про укладення сторонами договору, тому, враховуючи положення ст.ст. 253, 254 ЦК України, перебіг позовної давності за його вимогою про визнання кредитного договору недійсним почався 1 січня 2011 року та закінчився 1 січня 2014 року.
ОСОБА_3 звернувся до суду з таким позовом лише 22 жовтня 2018 року, тобто після спливу позовної давності.
В суді першої інстанції АТ КБ «Приватбанк» зробило письмову заяву про застосування позовної давності (а.с. 110).
Разом із тим, суд першої інстанції не розглянув заяву АТ КБ «Приватбанк» і не вирішив питання щодо пропуску ОСОБА_3 позовної давності, хоча ці обставини мають значення для вирішення справи.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позов  ОСОБА_3  про визнання недійсним кредитного договору від 7 серпня 2009 рокуне підлягає задоволенню у зв`язку зі спливом позовної давності.

Щодо вирішення вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором

Застосовані норми права

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 
Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
В силу ч. 1 ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. 
За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. 
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
В силу ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
За змістом ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. 
Як передбачено ч. 1 ст. 633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо).        
Згідно з ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Частиною 1 статті 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Із положень ч. 1 ст. 1048 ЦК України слідує, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. 
Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Як передбачено ч. 1 ст. 546 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

а) щодо правовідносин сторін і виконання зобов`язання за договором

З матеріалів справи вбачається, що 7 серпня 2009 року ОСОБА_3 звернувся до АТ КБ «Приватбанк» із заявою про надання кредиту (а.с. 111). 
Подавши позивачеві цю заяву, ОСОБА_3 приєднався до запропонованих банком умов кредитування, які встановлені у стандартних формах - Умовах і правилах (а.с. 8-13) і Тарифах (а.с. 150). Названі документи містять усі істотні умови кредитного договору, а ОСОБА_3 своїм підписом у Заяві і Тарифах підтвердив, що він ознайомився та погоджується із запропонованими банком умовами кредитування.
Вступаючи у правовідносини, сторони визначили, що Заява клієнта, Умови і правила, Тарифи та Пам`ятка клієнта становлять укладений між ними договір про надання банківських послуг.
Отже, АТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_3 у письмовій формі досягли згоди з усіх істотних умов кредитного договору.
Порядок укладення кредитного договору та його умови визнаються ОСОБА_3 , який не висловив заперечень щодо підстав заявленого банком позову.
Виписка по рахунку (а.с. 59-66) достовірно вказує на те, що АТ КБ «Приватбанк» відкрило на ім`я ОСОБА_3 картковий рахунок, на який банком були перераховані кредитні кошти та через який сторонами здійснювалися фінансові операції. Згідно довідки (а.с. 67) банк видав ОСОБА_3 платіжну картку для проведення розрахунків і здійснив їх перевипуск. Ці докази свідчать про виконання АТ КБ «Приватбанк» обов`язків за договором та одержання ОСОБА_3 кредитних коштів.
Із розрахунку заборгованості за договором (а.с. 5-6) слідує, що з грудня 2012 року ОСОБА_3 не вносить платежі на повернення кредиту та сплату процентів, у зв`язку з чим виникла заборгованість, а банком нарахована неустойка.
Зазначені обставини достовірно вказують на те, що ОСОБА_3 не виконав грошового зобов`язання за кредитним договором.

б) щодо заборгованості за кредитним договором

Статтею 251 ЦК України встановлено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.
Відповідно до ст. 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.
За змістом ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно з ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.
Аналіз указаних норм права свідчить про те, що при укладенні договору сторони можуть визначити строк його дії, тобто час, протягом якого вони мають здійснити свої права та виконати свої обов`язки відповідно до цього договору.
Щодо кредитного договору, то сторони вправі встановити строк кредитування, протягом якого боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок за договором із повернення кредиту та сплати процентів. У свою чергу, впродовж цього строку кредитодавець вправі реалізувати своє право на проценти за користування кредитними коштами, а в разі прострочення боржника - на неустойку.
При цьому право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування.
Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року (справа №444/9519/12) та 31 жовтня 2018 року (№202/4494/16-ц), яка в силу ч. 4 ст. 263 ЦПК України має бути врахована судами нижчих інстанцій при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
Із п. 5.4 роз. ІІ Умов і Правил, до яких приєднався ОСОБА_3 (а.с. 8-13), слідує, що строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії платіжної карти. Згідно Тарифів порядок погашення заборгованості встановлено щомісячними платежами в розмірі 7% від залишку заборгованості, але не менше 50 грн і не більше залишку заборгованості (а.с. 150).
В силу п. 3.1 роз. ІІ Умов і Правил строк дії карти вказано з її лицьового боку (місяць і рік). Карта дійсна до останнього календарного дня зазначеного місяця.
З матеріалів справи вбачається, що сторони встановили строк кредитування до 30 листопада 2015 року (строк дії платіжної картки № НОМЕР_2 ). Натомість, після закінчення строку дії кредитного договору АТ КБ «Приватбанк» продовжило нараховувати ОСОБА_3 проценти та пеню.
Згідно розрахунку заборгованості (а.с. 5-6) і довідки АТ КБ «Приватбанк» (а.с. 205) на час закінчення строку кредитування (30 листопада 2015 року) заборгованість ОСОБА_3 за кредитним договором складалася з: 1 619 грн 67 коп. - неповернутого кредиту, 4 372 грн 72 коп. - процентів, 2 850 грн - пені за прострочення виконання зобов`язання.
Крім того банк нарахував ОСОБА_3 штраф за порушення строків платежів за кредитним договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.
Штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором не допускається.
За таких обставин позов АТ КБ «Приватбанк» у частині стягнення пені не може бути задоволений, а на ОСОБА_3 слід покласти штраф у розмірі 549 грн 62 коп., з яких 250 грн штраф (фіксована частина) та 299 грн 62 коп. штраф (процентна складова) ((1619,67+4372,72)х5%).
ОСОБА_3 в суді першої інстанції подав заяву про застосування позовної давності щодо вимоги про стягнення неустойки.
Оскільки штраф нарахований банком на час звернення до суду з позовом, то позовна давність за цією вимогою не сплила.

3.Висновки суду апеляційної інстанції

Неврахувавши всіх обставин справи та указаних норм матеріального права, суд першої інстанції помилково виходив з того, що позов ОСОБА_3 є обґрунтованим, у зв`язку з чим позов АТ КБ «Приватбанк» не підлягає задоволенню.
Отже, ухвалене ним рішення не може залишатися в силі.
З огляду на викладене, з ОСОБА_3 на користь АТ КБ «Приватбанк» слід стягнути заборгованість за кредитним договором у розмірі 6 542 грн 01 коп., яка складається з 1 619 грн 67 коп. неповернутого кредиту, 4 372 грн 72 коп. процентів, 549 грн 62 коп. штрафу.

Щодо судових витрат

Вирішуючи питання про зміну розподілу судових витрат, суд апеляційної інстанції враховує положення ст. 141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Позов АТ КБ «Приватбанк» заявлено з ціною 17 111 грн 76 коп. і задоволено на суму 6 542 грн 01 коп., тобто на 38,23% (6542,01х100:17111,76), а тому з ОСОБА_3 на користь позивача слід присудити судовий збір за подання позову у розмірі 526 грн 81 коп. (1378х38,23%).
В позові ОСОБА_3 відмовлено, внаслідок чого сплачений ним судовий збір не може бути покладений на АТ КБ «Приватбанк».
Також з ОСОБА_3 на користь АТ КБ «Приватбанк» слід стягнути 1 847 грн 42 коп. судового збору за подання апеляційної скарги ((526,81х150%)+(704,80х150%)).
Всього з ОСОБА_3 на корить АТ КБ «Приватбанк» повинно бути присуджено 2 374 грн 23 коп. судового збору (526,81+1847,42).
Керуючись ст.ст. 141, 374, 376, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» задовольнити частково.
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 10 жовтня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення. Розподіл судових витрат між сторонами змінити.
Позов Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_3 (місце проживання - АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_3 ) на користь Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» (місцезнаходження - 01001, місто Київ, вулиця Грушевського, 1-Д; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України - 14360570) 6 292 гривні 01 копійку заборгованості за кредитним договором.
В позові ОСОБА_3 відмовити.
Стягнути з ОСОБА_3 (місце проживання - АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_3 ) на користь Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» (місцезнаходження - 01001, місто Київ, вулиця Грушевського, 1-Д; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України - 14360570) 2 323 гривні 93 копійки судового збору.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 23 січня 2020 року.

Судді:        О.І. Ярмолюк

       А.В. Купельський

       Т.О. Янчук

________________________________________________________________________________
Головуючий у першій інстанції - Козак О.В.
Доповідач - Ярмолюк О.І.                                                        Категорія 27