Справа № 344/7853/19 
Провадження № 22-ц/4808/243/20
Провадження № 22-ц/4804/369/20 
Головуючий у 1 інстанції Татарінова О. А. 
Суддя-доповідач Бойчук 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 лютого 2020 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
судді-доповідача                        Бойчука І.В.,
суддів                        Фединяка В.Д., Девляшевського В.А.,
з участю секретаря                        Маслей А.М.,
сторін:        представника ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок залиття квартириза апеляційною скаргою  ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 27 листопада 2019 року та апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського міського суду від 16 грудня 2019 року під головуванням судді Татарінової О.А. у м. Івано-Франківську
в с т а н о в и в:
ОСОБА_1 07.05.2019 звернулась до суду з позовом до  ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок залиття квартири, в обґрунтування якого зазначила, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 . 23.07.2018 близько 14 год. з квартири АДРЕСА_2 , яка знаходиться поверхом вище над її квартирою та перебуває у власності ОСОБА_2 , позивач виявила залиття водою приміщень кухні та коридору її квартири. Комісією встановлено, що причиною залиття її квартири є потрапляння води з квартири відповідача, у зв`язку із пошкодженням у системі гарячого постачання, а саме у приміщенні кухні, з якої гаряча вода протікала на підлогу та затоплювала квартири та нежитлові приміщення позивача. Звернення позивача до відповідача про вжиття ним дій щодо усунення наслідків залиття квартири не призвели до позитивного результату та були проігноровані ним. Відмова відповідача добровільно усунути негативні наслідки змусила позивача, з метою визначення обсягу заподіяних залиттям квартири збитків, зверталась до кількох експертних організацій. 
Розмір завданих відповідачем матеріальних збитків у результаті залиття водою приміщень кухні та коридору належної їй квартири становить 48 836,12 грн. Завдані збитки полягають у необхідності здійснення ремонтних робіт у кухні та коридорі квартири, повній заміні кухонних меблів, які не підлягають ремонту, необхідності відновлення даних приміщень у придатний за цільовим призначенням стан, що був до залиття водою.
Позивач вказала, що також зазнала моральних та душевних страждань з приводу залиття своєї квартири, які виразилися у хвилюваннях, незручностях в побуті, витрачення свого часу на часткове усунення негативних наслідків через пошкодження залиттям квартири стель, підлоги, меблів, через небажання відповідача добровільно усунути наслідки залиття. Протягом значного проміжку часу унеможливлювало використання позивачем кухні для приготування їжі, що тягло за собою додаткові матеріальні виграти та моральні незручності для щоденного належного забезпечення їжею членів сім`ї позивача. Заподіяну моральну шкоду оцінює у 5 000 гривень. Просила позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.        
Рішенням Івано-Франківського міського суду від від 27 листопада 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої залиттям квартири – 43 963 (сорок три тисячі дев`ятсот шістдесят три) гривні 35 копійок, в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди 1000 (одну тисячу) гривень та судові витрати за проведені експертне дослідження у розмірі 5 260 (п`ять тисяч двісті шістдесят) гривень 80 копійок.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції  ОСОБА_2 зазначає, що не погоджується з рішенням в частині стягнення з нього матеріальної шкоди, вважає його необгрунтованим та прийнятим з порушенням норм матеріального права.
На думку апелянта, надані позивачем документи для встановлення вартості кухонного гарнітуру є завищеними та необгрунтованими, що порушує його право, оскільки судом першої інстанції стягнуто значно вищу суму ніж та яка відповідає фактичним обставинам справи.
Апелянт, вказує на те що він пропонував позивачці врегулювати питання, щодо ремонту пошкодженого приміщення та узгодження вартості матеріалів та виконаних робіт, залишивши свій номер телефону, однак довший час позивачка не зверталась до нього за вирішенням даних питань.
ОСОБА_2 , ставить під сумнів посилання позивачки на накладні від 01.09.2019 за якими вона отримувала товари, оскільки в даних документах відсутні підписи отримувача.
Позивачем було надано рахунок-фактуру №120 від 01.09.2019 в якому не вказано платника за отримані товари та не вказано які саме матеріали були придбані, а тому апелянт вважає, що позивачем не надано жодного належного доказу про те, що нею фактично 

оплачено дані кошти за товари чи послуги.
Відповідач зазначає, що суд першої інстанції не в повній мірі обгрунтував своє рішення, не дослідив в повному обсязі докази та фактичні обставини справи, що призвело до ухвалення незаконного та передчасного рішення.
Просить рішення суду першої інстанції в частині стягення матеріальної шкоди скасувати та ухвалити нове рішення яким стягнути матеріальну шкоду в сумі 6967 грн, а в частині стягення моральної шкоди відмовити в повному обсязі.
Після постановлення оскаржуваного рішення ОСОБА_1 28.11.2019 подала до суду заяву про ухвалення додаткового рішення у даній справі.
У заяві ОСОБА_1 заначила, що при ухваленні рішення від 27.11.2019, судом не вирішено питання стягнення судових витрат, а саме витрат на правову допомогу, які вона просила задовольнити. У зв`язку з тим, що в неї була відсутня квитанція про оплату послуг адвоката, пред`явити її суду до ухвалення рішення в справі не мала можливості, хоча акт виконаних робіт та договір були в матеріалах справи. Тому просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь 3 000 грн витрат, понесених нею на правову допомогу.
Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 16 грудня 2019 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення.
ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу на ухвалу суду першої інстанції, в якій зазначає, що судом не застосовано норми процесуального права, які підлягали застосуванню.
Апелянт вказує, що під час розгляду справи та дослідження письмових доказів нею було подано заяву в якій вона просить суд стягнути з відповідача судові витрати, що становлять витрати на правову допомогу.
Оскільки на час розгляду справи у позивача була відсутня квитанція про оплату послуг адвоката, пред`явити її суду до ухвалення рішення в справі вона не мала можливості.
Апелянт посилається на п.8 ст.141 ЦПК України та зазначає, що рішення суду першої інстанції було проголошено 27.11.2019 року, тому протягом п`яти днів вона подала заяву з оригіналом квитанції та просила суд ухвалити додаткове рішення щодо стягнення з відповідача судові витрати на правову допомогу.
Також апелянт зазначає, що нею було подано до суду копію договору про надання правової допомоги від 23.07.2018, ордер та акт виконаних робіт від 17.05.2018 для долучення до справи, в якому адвокатом було відображено весь перелік робіт, які ним виконувались за додатковою домовленістю.
Апелянт вважає, що судом першої інстанції не застосовано вимоги ст. 246 ЦПК України у зв`язку із чим було постановлено ухвалу, що не відповідає нормам чинного законодавства. Просить скасувати ухвалу суду першої інстанції.
ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 в якому заначає, що доводи апелянта є необгрунтовані.
Вказує, що в результаті затоплення їй завдано матеріальні збитки, які полягали у необхідності здійснення ремонтних робіт у кухні та коридорі її квартири та повній заміні кухонних меблів, які не підлягають ремонту. Тому є необхідність для відновлення даних приміщень у придатний за цільовим призначенням стан, що був до залиття водою.
Внаслідок пошкодження, завданого затопленням водою квартири було проведено відновлювальний ремонт. Належний їй мебельний кухонний гарнітур отримав пошкодження та фактично втратив свої експлуатаційні властивості та естетичний вигляд, а тому підлягає повній заміні.
Згідно з висновками проведеного експертного дослідження від 31.10.2019 №1838/1850/19-28 визначено, що меблевий кухонний гарнітур не підлягає відновленню та є непридатним для подальшого використання, а встановлений розмір ринкової вартості пошкодженого залиттям об`єкта дослідження станом на 23.07.2019 становить 27 612,35 грн.
Факт отримання товарів (послуг) підтверджується підписом отримувача (замовника) згідно з видатковою накладною постачальника або актом прийому-передачі виконаних робіт (послуг).
ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
В засідання апеляційного суду позивач не з`явився, не повідомив суду про причини неявки, хоча судом належним чином повідомлений про час і місце слухання справи. Адвокат Луговий М.Р. подав клопотання про відкладення розгляду апеляційної скарги, однак не навів обгрунтованих підстав поважності неявки в судове засідання, тому апеляційна скарга слухалася без їхньої участі.
Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 , який не визнав доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 і підтримав апеляційну скаргу його довірительки ОСОБА_1 , перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційних скарг без задоволення з наступних підстав.
Статтею 151 ЖК України визначено, що громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов`язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію.
Положеннями ст. ст. 319, 312 ЦК України передбачено, що власність зобов`язує, власник не може використовувати право власності на шкоду правам громадян, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить.
Наведені норми матеріального права встановлюють зобов`язання власника нерухомого майна щодо його утримання, це стосується й внутрішньоквартирних систем.
Судом першої інстанції встановлено, що згідно копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 93362144 від 01.08.2017 ОСОБА_1 на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 (а.с. 8).
З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 174409038 від 19.07.2019 року встановлено, що квартира АДРЕСА_2 - АДРЕСА_3 на праві власності належить ОСОБА_2 (а.с. 102-103).
У відповідності з вимогами пункту 2.3.6 наказу №76 від 17.05.2005 року Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства «Правила утримання житлових будинків та при будинкових територій» причина залиття з зазначенням пошкоджених та таких, що вимагають ремонту або заміни конструктивних елементів, а також обсягів необхідних ремонтно – будівельних робіт з усунення дефектів, що виникли, встановлюється в «Акті про залиття» за формою додатку №4.
З копії акта – обстеження квартири АДРЕСА_4 від 23.07.2018, складеного ТОВ «ЖЕО Захід Стиль» встановлено, що причиною затоплення квартири АДРЕСА_4 є потрапляння води з квартири АДРЕСА_5 (власник ОСОБА_2 ), у якій виникло пошкодження в системі гарячого водопостачання, а саме у приміщенні кухні, з якої гаряча вода протікала на підлогу та затоплювала квартири та нежитлові приміщення розташовані нижче. Причину було усунуто шляхом перекриття подачі холодної води на будинок, а після прибуття власників квартири АДРЕСА_5 на вимогу представників ОСОБА_3 , безпосередньо перекриттям крану у квартирі (а.с. 9).
16.10.2018 року ОСОБА_1 на адресу ОСОБА_2 надіслала вимогу (досудову претензію) про відшкодування їй в добровільному порядку матеріальних збитків, завданих затопленням приміщень кухні та коридору її квартири, в розмірі 53 074,28 грн (а.с. 10-12).
Таким чином, залиття квартири ОСОБА_1 , що відбулося 23.07.2018 року внаслідок пошкодження системи водопостачання у квартирі АДРЕСА_5 вище АДРЕСА_4 , наслідки якого були зафіксовані в акті обстеження квартири АДРЕСА_4 підтверджено доказами, які були належно досліджні судом першої інстанції.
Відповідач зобов`язаний здійснювати належний догляд свого майна, утримувати у відповідному технічному стані, що й знаходяться в причинно-наслідковому зв`язку з шкодою, що була спричинена позивачу.
Частиною 1 статті 95 ЦПК України встановлено, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини заподіювача шкоди; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Доведення відсутності вини у спричиненні шкоди відповідно до вимог статті 1166 ЦК України покладено на відповідача.
Суду першої інстанції ОСОБА_1 було надано докази на підтвердження винних дій відповідача, які відповідач не спростував і не довів відсутність своєї вини, а навпаки ствердив, що з його вини відбулось затоплення, проте заподіяну матеріальну шкоду визнав лише частково.
Відповідно до частин першої, другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.
Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Згідно копії висновку № 21/08-2018 експертного будівельно–технічного дослідження від 09.08.2018 вартість відновлювального ремонту в квартирі АДРЕСА_1 після залиття з вище розташованої квартири становить 16 351 грн з ПДВ (а.с. 14-32).
Відповідно до висновку експертного дослідження № 4.3-394/18 від 06.09.2018 розмір матеріальної шкоди завданої власнику пошкодженого майна, а саме кухонного гарнітура, внаслідок залиття квартири, яке мало місце 23.07.2018 у квартирі АДРЕСА_1 може становити 6 967 грн (а.с. 33-39).
Згідно експертного дослідження за результатами проведення товарознавчої експертизи № 1838/1850/19-28 від 31.10.2019 ринкова вартість пошкодженого кухонного набору, що є об`єктом експертизи, з врахуванням того, що до моменту залиття квартири кухонний набір знаходився у доброму стані, був придатний до використання та не потребував ремонту чи відновлення (рівень зниження якості 15%), з врахуванням стану цін на час проведення експертизи та станом на зазначену в заяві дату 23.07.2018 могла складати 27 612,35 грн.
Суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги висновок експертного дослідження № 4.3-394/18 від 06.09.2018, оскільки об`єктом дослідження було обрано кухонний гарнітур, який не відповідає характеристикам (розмір, довжина) гарнітуру, який встановлений у квартирі позивача.
Доводи апелянта  ОСОБА_2 про те що, розмір матеріальної шкоди, яку стягнуто з нього за пошкодження квартири та кухонного гарнітуру є необгрунтованим та завищеним, апеляційний суд відхиляє.
Зокрема, висновком № 21/08-2018 експертного будівельно–технічного дослідження від 09.08.2018 визначено, що длявідновлення вказаної квартири після залиття необхідний ремонт даних приміщень та приведення їх у придатний за цільовим призначенням стан необхідно витратити 16 351 грн.
Крім того, внаслідок затоплення водою квартири належний ОСОБА_1 мебельний кухонний гарнітур був пошкоджений та фактично втратив свої експлуатаційні властивості та естетичний вигляд, а тому підлягає повній заміні.
Враховуючи вказане, відшкодуванню підлягають повна вартость гарнітуру через неможливість його відновлення у розмірі 27 612,35 грн.
Апеляційний суд, беручи до уваги всі обставини справи та надані суду докази погоджується з висновком суд про те, що з  ОСОБА_2 на користь позивача в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої залиттям квартири, слід стягнути 43 963,35 грн (16351 грн + 27612,35 грн) та витрати, понесені нею на проведення експертних досліджень у розмірі 5 260,80 грн.
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 1 000 грн, суд першої інстанції правильно визначив розмір такого відшкодування відповідно до вимог ст.ст. 23, 1167 ЦК України. При цьому судом обгрунтовано враховано глибину душевних страждань позивача, необхідність докладання нею додаткових зусиль та витрат часу на поновлення порушеного права та організацію свого життя, а також враховано вимоги розумності та справедливості. З такими висновками погоджується і колегія суддів апеляційного суду.
Апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права, тому його слід залишити в силі. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 не спростовують обґрунтованості рішення суду і підстав для його скасування з мотивів, наведених у скарзі, не встановлено.
Доводи апеляційної скарги  ОСОБА_1 на ухвалу від 16 грудня 2019 року про відмову у постановленні додаткового рішення також не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо:1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу. Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до п.1 ч.3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно ч.1, 2 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 долучено договір-доручення щодо надання правової допомоги від 23.07.2018, ордер, акт виконаних робіт від 17.05.2019 (а.с. 58-60). В договорі зазначено, що за надані послуги клієнт сплачує гонорар в обсязі, вказаному у додатковому договорі. Також із заявою про ухвалення додаткового рішення ОСОБА_1 подала квитанцію №38264 про вартість наданих послуг (а.с 208).
Однак, необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення витрат учасником справи.
При ухваленні оскаржуваного рішення від 27.11.2019, судом першої інстанції вирішено питання про судові витрати, в тому числі і щодо витрат на правову допомогу. Оскільки ОСОБА_1 до матеріалів справи не долучила додаткового договору про визначену суму гонорару та квитанції про оплату послуг адвоката, тому суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відмову в стягненні судових витрат на професійну правничу допомогу. Рішення суду в цій частині ОСОБА_1 не оскаржувала.
Доводи апелянта про те, що судом першої інстанції не було дотримано вимог ст. 246 ЦПК України та не застосовано норми процесуального права, які підлягали застосуванню при постановленні ухвали не заслуговують на увагу і спростовані судом у даній ухвалі. 
Апеляційний суд вважає, що повторне вирішення питання про стягнення на користь ОСОБА_1 витрат на правову допомогу шляхом постановлення додаткового рішення суперечить вимогам цивільного процесуального законодавства, тому у задоволенні заяви відмовлено правильно.
Апеляційний суд приходить до переконання, що судом першої інстанції обгрунтовано відмовлено в задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення, тому оскаржувана ухвала є такою, що відповідає вимоамг матеріального та процесуального права і її слід залишити в силі. Доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують. Підстав для скасування ухвали з мотивів, наведених у апеляційній скарзі ОСОБА_1 , не встановлено.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381 – 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 27 листопада 2019 року без змін.
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Івано-Франківського міського суду від 16 грудня 2019 року без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її проголошення і у випадках, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 14 лютого 2020 року.

Суддя-доповідач:                                                        І.В. Бойчук
Судді:                                                                        В.А. Девляшевський
                                                                               В.Д. Фединяк