ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 593/1010/19	Головуючий у 1-й інстанції Крамар В.М. 	
Провадження № 22-ц/817/133/20 	Доповідач - Хома М.В.	
Категорія - 304090000 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 лютого 2020 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючої - Хома М.В. 
суддів -  Дикун С. І., Сташків Б. І., 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 8 листопада 2019 року, повний текст якого складено 13 листопада 2019 року, ухвалене суддею Крамар В.М. у цивільній справі №593/1010/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,
ВСТАНОВИВ:
В липні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що 24 лютого 2017 року на прохання відповідача позичив останньому кошти у сумі 700,00 доларів США та 1500,00 Євро, зі строком повернення до 24.03.2017 року. Доказом укладення договору позики є написана ОСОБА_1 розписка. Однак, відповідач у встановлений строк грошові кошти не повернув, а тому позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 суму боргу 700 доларів США та 1500 євро, що в еквіваленті станом на день звернення в суд складає 61 088 грн.
Рішенням Бережанського районного суду Тернопільської області від 8 листопада 2019 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 57 895,32 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави 768,40 грн судового збору.
Рішення суду обґрунтовано тим, що факт отримання ОСОБА_1 у ОСОБА_2 грошових коштів у борг підтверджується розпискою від 24 лютого 2017 року. Відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання щодо повернення боргу у строк до 24 березня 2017 року, що є підставою для стягнення заборгованості у судовому порядку. Грошовий еквівалент позичених коштів в національній валюті України судом визначено станом на день ухвалення судового рішення.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити. Вказує, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки у розписці від 24 лютого 2017 року не зазначено про те, що позикодавцем є ОСОБА_2 , а відтак у останнього відсутнє право вимоги на повернення коштів. Власноручно написана відповідачем лише частина розписки про позику коштів та дату їх повернення, а дані про свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а також про отримання розписки позивачем ОСОБА_2 записано не відповідачем, а іншою особою, іншими чорнилами ручки. В дійсності зазначені у розписці кошти ОСОБА_1 позичив у ОСОБА_5 , при цьому були присутні батько відповідача — ОСОБА_6 , та ОСОБА_2 , з яким на той час у відповідача були добрі відносини. Після позики грошей відповідач склав розписку та попросив ОСОБА_2 передати її ОСОБА_5 . Зазначені обставини могли підтвердити свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , однак суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про їх допит. Крім цього, 8 листопада 2019 року відповідачем було заявлено клопотання про відкладення розгляду справи з метою скористатись правничою допомогою та укласти угоду з адвокатом, однак суд неправомірно відмовив у задоволенні цього клопотання та в цей же день ухвалив оскаржуване рішення.
У відзиві представник ОСОБА_2 - ОСОБА_7 просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 8 листопада 2019 року без змін. Вказує, що апеляційна скарга є необґрунтованою, оскільки у суді першої інстанції відповідач визнав факт позики коштів у позивача та факт їх неповернення. Свідки, яких просив допитати відповідач - ОСОБА_6 та ОСОБА_5 не мають жодного відношення до даної справи. 
Ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом встановлено, що 24 лютого 2017 року ОСОБА_1 позичив у ОСОБА_2 1500,00 євро та 700,00 доларів США і зобов`язався повернути ці кошти до 24 березня 2017 року, про що склав відповідну розписку.
Розписка була надана відповідачем ОСОБА_1 позивачу ОСОБА_2 та знаходилась в останнього до моменту її долучення до матеріалів цивільної справи.
Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).
Верховний Суд України у постанові від 18 вересня 2013 року (справа№6-63цс13) висловив правову позицію, згідно якої письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Частиною третьою статті 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.
Згідно з частинами першою, четвертою статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.
У суді першої інстанції відповідач ОСОБА_1 підтвердив отримання коштів від ОСОБА_2 , написання ним особисто розписки та надання цієї розписки позивачу ОСОБА_2 
Заперечення відповідача щодо позову полягали у тому, що кошти для позики ОСОБА_2 отримав у ОСОБА_5 і передав ці кошти відповідачу, який у свою чергу написав розписку із зобов”язанням повернути отримані кошти та передав її позивачу. Кошти ОСОБА_5 ОСОБА_1 віддав, проте розписка від 24.02.2017 року не була йому повернута.
Виявляючи справжню правову природу розписки, суд першої інстанції надав оцінку запереченням відповідача та наявним у справі доказам і прийшов до правильного висновку про те, що розписка від 24.02.2017 року є доказом укладення договору позики саме між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_1 , зазначені у розписці кошти відповідач отримав у позивача та не повернув їх, ОСОБА_5 не є стороною вказаного договору позики. 
Доводи ОСОБА_8 про те, що у розписці від 24 лютого 2017 року ОСОБА_2 не вказаний позикодавцем, а тому в останнього відсутнє право вимоги на повернення коштів, колегія суддів оцінює критично, такі ж заперечення проти позову відповідач висловлював в суді першої інстанції, і вони спростовані судом. 
Доводи апеляційної скарги про те, що розписку про позику коштів він надав позивачу ОСОБА_2 з тією метою, щоб останній передав її ОСОБА_5 ,так як саме ОСОБА_5 був позикодавцем, колегія суддів оцінює критично, оскільки кошти ОСОБА_1 отримував від ОСОБА_2 , вказівка про ОСОБА_5 у розписці відсутня, відповідачем не наведено обставин, які перешкоджали йому надати розписку безпосередньо ОСОБА_5 , якщо позикодавцем був саме він. 
Докази поверення коштів як позивачу ОСОБА_2 , так і ОСОБА_5 , відсутні.
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачем власноручно написана лише частина розписки про позику коштів та дату їх повернення, а дані про свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а також про отримання розписки позивачем ОСОБА_2 записано не відповідачем, а іншою особою, іншими чорнилами ручки, колегія суддів оцінює критично, оскільки дані доводи не спростовують висновків суду щодо наявності підстав для задоволення позову, враховуючи наступне.
Так, ОСОБА_1 підтвердив факт отримання коштів від ОСОБА_2 , взамін чого він передав позивачу розписку із зазначенням отриманої в позику суми та строку її повернення. 
Показання свідка ОСОБА_4 у суді першої інстанції лише підтверджують ті факти, яких не заперечує й відповідач — ОСОБА_2 передав кошти ОСОБА_1 , а останній передав розписку. Тобто, показання зазначеного свідка не суперечать поясненням самого відповідача про факт отримання коштів від ОСОБА_2 та надання останньому розписки.
Крім цього, вказівка про свідків не є істотною умовою договору позики і показання свідка ОСОБА_4 , яка попереджена про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показів, не є єдиним доказом, з врахуванням якого суд прийшов до висновку про наявність у відповідача боргових зобов”язань перед позивачем. 
Щодо доводів апеляційної скарги відносно того, що суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про допит свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , слід зазначити наступне. 
Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Мотивація клопотання ОСОБА_8 про допит свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_5 зводиться до того, що зазначені особи можуть підтвердити той факт, що між позивачем та відповідачем не було укладено жодних договорів позики і позивач не передавав відповідачу жодних коштів. 
Однак, показаннями свідка не може спростовуватися факт укладення письмового договору позики, а відтак порушення судом першої інстанції норм процесуального права не підтвердилось.
Також безпідставними є доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції права відповідача на правову допомогу у зв`язку із відмовою 8.11.2019 року у задоволенні його клопотання про відкладення розгляду справи для укладення договору із адвокатом, виходячи з наступних мотивів. Провадження у справі було відкрито 6 серпня 2019 року. Оскільки справа є малозначною, розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження. 5 вересня 2019 року відповідач ОСОБА_1 особисто отримав повідомлення про судове засідання, призначене на 25 вересня 2019 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, а також інформація на офіційному вебсайті Укрпошти (відстеження відправлення 4750100933881). ОСОБА_1 неодноразово був присутній у судових засіданнях. Таким чином, у відповідача з 5 вересня 2019 року до 8 листопада 2019 року було достатньо часу скористатись правом на правничу допомогу. Поважних причин, з яких він не зміг до 8.11.2019 року скористатись правничою допомогою, він не навів як суду першої інстанції, так і не вказав таких причин в апеляційній скарзі. Враховуючи наведене та визначений ст. 275 ЦПК України 60-денний строк розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження, який закінчився 5 жовтня 2019 року, суд першої інстанції не порушив право відповідача на правничу допомогу.
Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції ухвалено рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування з мотивів, наведених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.
На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — залишити без задоволення.
Рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 8 листопада 2019 року — залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає оскарженню в касаційному порядку.
Повний текст постанови складено 6 лютого 2020 року.

Головуюча
Судді