22-ц/804/574/20 
                                                                                223/770/19 
                                               
П О С Т А Н О В А
Іменем України
Єдиний унікальний номер 223/770/19
Номер провадження 22-ц/804/574/20
12 лютого 2020 року                                                                                      місто Маріуполь 
Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
                 головуючого судді Лопатіної М.Ю.
                 суддів - Биліни Т.І., Мальцевої Є.Є.
                 за участю секретаря - Сидельнікової А.В., 
сторони:
позивач- ОСОБА_1 
відповідач - Державне підприємство «Шахта ім. М.С. Сургая»

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Державного підприємства «Шахта імені М.С. Сургая» на рішення Вугледарського міського суду Донецької області від 30 жовтня 2019 року,  ухваленого у складі судді Дочинець С.І. у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Шахта імені М.С. Сургая» про стягнення моральної шкоди, у зв`язку із пошкодженням здоров`я, 

В С Т А Н О В И В:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що працюючи гірничим майстром на Державному підприємстві  «Шахта ім. М.С. Сургая» (надалі: ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» ), 26 вересня 1995 року отримав трудове каліцтво у вигляді відкритого зламу нігтьової фаланги першого пальця правої кисті, про що складено акт №304/1995 про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом. 20 червня 2013 року йому вперше було встановлено втрату професійної працездатності в розмірі  20 % за наслідком трудового каліцтва від 26 вересня 1995 року, а 14 лютого 2019 року повторно встановлено втрату професійної працездатності за сукупністю в розмірі 40%, з яких 20% - за наслідками професійного захворювання і  20% - за наслідками трудового каліцтва від 26 вересня 1995 року. Наявність у нього трудового каліцтва призводить до тяжких фізичних і моральних страждань, порушення нормальних життєвих зв`язків, його життєдіяльність обмежена, змінився звичайний образ життя. Враховуючи вказані обставини, виходячи з принципу розумності та справедливості, позивач просив стягнути з ДП «Шахта імені М.С. Сургая» на його користь 20 000,00 грн. в порядку відшкодування моральної шкоди, у зв`язку із пошкодженням здоров`я 26 вересня  1995 року.

Рішенням Вугледарського міського суду Донецької області від 30 жовтня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.  Стягнуто з ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» на користь ОСОБА_1 одноразово  6 000,00 грн. моральної шкоди. Розподілено судові витрати та стягнуто з ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» на користь держави судовий збір у розмірі 230, 52 грн. В решті позову відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу та посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Скарга мотивована тим, що суд першої інстанції помилково застосував норми матеріального права, які не діяли на час виникнення правовідносин, оскільки на час  отримання відповідачем травми на ДП «Шахта ім. М.С. Сургая», а саме на 26 вересня 1995 року, порядок та умови відшкодування моральної шкоди працівникові, завданої шкідливими та небезпечними умовами праці регулювалися ст. 456 ЦК УРСР в редакції 1963 року, Законом «Про охорону праці», а також Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України № 472 від 23 червня 1993 року (надалі: Правила).  Отже граничний розмір моральної шкоди, який встановлено зазначеними Правилами, в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, складає 120 грн. Крім того,  позивач не довів факту завдання йому моральної шкоди та її розмір.

Позивач скористався своїм на подання відзиву на апеляційну скаргу, в якому просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. 

У судовому засіданні представник відповідача Попова К.М. підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати.

Позивач в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, в якій просив справу розглянути без його участі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга   задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає таким вимогам закону.

Так, судом першої інстанції встановлено, що з 12 грудня 1985 року по 05 вересня 1999 року ОСОБА_1 працював на ДП «Шахта імені М.С. Сургая» та був звільнений за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України, що підтверджується копією його трудової книжки (а.с. 5-8).

Відповідно до копії акту про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом №304/1995, затвердженого директором ВП «Шахта «Південнодонбаська №3 ім. М.С. Сургая» ДП «ДВЕК» 31 травня 2013 року, ОСОБА_1 внаслідок нещасного випадку, який стався з ним 26 вересня 1995 року о 23 годині 00 хвилин на ВП «Шахта «Південнодонбаська №3 ім. М.С. Сургая» ДП «ДВЕК», отримав відкритий злам нігтьової фаланги першого пальця правої кисті (а.с. 9).

20 червня 2013 року ОСОБА_1 вперше встановлено 20% втрати професійної працездатності за трудовим каліцтвом від 26 вересня 1995 року, що вбачається з довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності серії 10 ААА №234209 від 20 червня 2013 року (а.с. 10).

Згідно довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності серії 12 ААА №082694 від 14 лютого 2019 року, позивачу безстроково було встановлено за сукупністю 40% втрати професійної працездатності, що складається з первинно встановлених 20 % втрати професійної працездатності за професійним захворюванням та повторно встановлених 20% за трудовим каліцтвом від 27 вересня 1995 року (а.с. 11).

  Відповідно до виписки з амбулаторної картки хворого ОСОБА_1 , останній у період з 27 вересня 1995 року по 23 листопада 1995 року проходив амбулаторне лікування з діагнозом: відкритий злам нігтьової фаланги першого пальця правої кисті, отриманий внаслідок виробничої травми від 26 вересня 1995 року (а.с. 12).

            Відповідно до частини другої статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

            У статті 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків.

          Згідно з частинами першою та третьою статті 13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

         У частині першій статті 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

           Відповідно до частин першої-третьої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

           Згідно  пункту 1 частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.
            У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що суд має врахувати характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, ступінь вини відповідача у кожному конкретному випадку, а також інші обставини, зокрема, характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

           Згідно пункту 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

        Крім того, згідно з рішенням Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року № 2 моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.

         При визначенні розміру моральної шкоди, що підлягає стягненню на користь позивача, суд першої інстанції, з урахуванням глибини та ступеню моральних і фізичних страждань позивача, яких він зазнав та зазнає внаслідок трудового каліцтва на підприємстві відповідача, встановлення йому стійкої втрати професійної працездатності у розмірі 20 %, характеру ушкодження здоров`я, що є незворотнім, а також з урахуванням принципів розумності і справедливості належним чином обґрунтував свої висновки щодо стягнення з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди 6000, 00 грн, і цей розмір вважав таким, що відповідає глибині і ступеню моральних і фізичних страждань потерпілого.

        Отже, вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, місцевий суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке містить висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів та відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості.

         Доводи відповідача  про недоведеність факту моральної шкоди, отриманої позивачем, не заслуговують на увагу суду, оскільки сам факт стійкої втрати працездатності, з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування та таке інше, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Це також випливає з положень ст.3 Конституції України, відповідно до якої, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. 

           Також є необґрунтованими твердження ДП «Шахта імені М.С. Сургая» про те, що  судом першої інстанції  не застосований закон, який діяв на час отримання позивачем трудового каліцтва, а саме на 26 вересня 1995 року, оскільки спори щодо відшкодування шкоди повинні вирішуватися на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на її відшкодування. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.    Таким чином, і право на відшкодування моральної шкоди виникає в потерпілого з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності». Такі висновки узгоджується з правовою позицією   Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від  20 листопада 2019 року у справі № 210/3177/17 (провадження № 14-288цс19).

        Разом з тим,  слід зазначити, що  посилання суду першої інстанції в мотивувальній частині рішення на Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, які  діяли  на час отримання позивачем трудового каліцтва, є помилковим,  але це не тягне за  собою зміну чи скасування рішення, оскільки не вплинуло на правильність висновків суду.     

        З урахуванням наведеного, рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційний суд, на підставі ст. 375 ЦПК України, залишає апеляційну без задоволення, а оскаржене рішення суду - без змін. 

Керуючись ст. ст. 367, 374,375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Шахта імені М.С. Сургая» залишити без задоволення.

Рішення Вугледарського міського суду Донецької області від 30 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду, за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав, протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту. 

Повний текст постанови складено 14 лютого 2020 року 

Судді: