УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №295/1604/18 Головуючий у 1-й інст. Лєдньов Д. М. 
Категорія 39 Доповідач Галацевич О. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого - судді Галацевич О.М.,                
суддів:                                                         Борисюка Р.М., Григорусь Н.Й., 
з участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.                
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі справу №295/1604/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання зі спадкодавцем,
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 ,
на рішення Богунського районного суду м. Житомира, ухвалене 15 жовтня 2019 року суддею Лєдньовим Д.М. у м. Житомирі, повний текст рішення складено 18 жовтня 2019 року,
в с т а н о в и в :
У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 , у якому просив встановити факт його постійного проживання зі спадкодавцем ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час відкриття спадщини. 
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 01 червня 1990 року він перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_4 . Після смерті дружини її мати - ОСОБА_3 у встановлений законом строк подала заяву до нотаріуса про прийняття спадщини. Він також звернувся до нотаріуса за оформленням спадкових прав, проте йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_4 у зв`язку з пропуском строку для прийняття спадщини. Водночас, вказав, що з 2000 року і до дня смерті дружини він постійно проживав разом з нею у квартирі АДРЕСА_1 , а тому встановлення такого факту, який не визнає відповідач, надасть йому можливість оформити свої спадкові права на підставі ч. 3 ст.1268 ЦК України. 
Ухвалою судді Богунського районного суду м. Житомира від 03 жовтня 2018 року залучено до справи в якості відповідача ОСОБА_2 , яка є правонаступником ОСОБА_3 (а.с. 43).
Рішенням цього суду від 15 жовтня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено. Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 разом із спадкодавцем ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час відкриття спадщини. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 5800 грн. витрат на професійну правничу допомогу. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати вказане рішення суду та ухвалити нове - про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
У своїх доводах послалася на судову практику, яка вказує, що місце проживання необхідно відрізняти від місця перебування фізичної особи, тобто того місця, де вона не проживає, а тимчасово знаходиться. Окрім того, зазначила, що ОСОБА_1 у 2017 році звертався до суду з позовом до ОСОБА_3 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 . Також, він подавав позов про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем, який був залишений судом без розгляду. Вказала, що ОСОБА_1 , хоча і перебував у зареєстрованому шлюбі із її сестрою - ОСОБА_4 , проте не проживав із нею. Останній рік перед смертю її сестра проживала із їх матір`ю ОСОБА_3 в квартирі АДРЕСА_2 , оскільки доглядала матір, яка була лежачою. Вважає, що вимоги позивача спростовуються його заявами до нотаріуса та позовами до суду, у яких він зазначав адресу свого місця проживання: АДРЕСА_3 , на яку отримував кореспонденцію. Крім того, судом не враховано, що ОСОБА_1 не сплачував комунальні платежі по квартирі АДРЕСА_1 , не приймав участь у похованні ОСОБА_4 , не був зареєстрований за цією адресою. Суд також не дав належної оцінки показам свідків зі сторони позивача, які на її думку є необ`єктивними та непослідовними. Факт не проживання ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_1 спростовується показами свідка ОСОБА_5 , який підтвердив, що ОСОБА_4 за рік до її смерті проживала зі своєю матір`ю за іншою адресою. Вважає, що оглянута судом книга виклику лікаря містить записи, здійснені за рік до смерті спадкодавця і не підтверджує обставину проживання позивача разом із ОСОБА_4 на час її смерті, а дані медичної картки про місце проживання ОСОБА_1 могли бути змінені особисто ним. Також вважає, що суд помилково зазначив у своєму рішенні про проживання ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_1 , оскільки останній у судовому засіданні пояснив, що після смерті ОСОБА_4 у цій квартирі не проживає, зважаючи на перешкоди відповідача, проте з вимогами щодо його вселення не звертався. У своїх доводах також послалася на помилковість стягнення з неї на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 5800 грн, понесення яких не підтверджено відповідними доказами.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - ОСОБА_6 просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на безпідставність доводів апеляційної скарги. 
В судовому засіданні ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_7 апеляційну скаргу підтримали із зазначених у ній підстав.
ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_6 просили залишити апеляційну скаргу без задоволення. 
Заслухавши пояснення учасників справи та їх представників, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 і ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 01.06.1990. ОСОБА_4 у зв`язку з укладенням шлюбу змінила прізвище на « ОСОБА_4 » (а.с. 6).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла. Після її смерті відкрилась спадщина на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 (а.с. 5, 7).
Постановою приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Брох А.А. від 28.12.2016 ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно, яке залишилося після смерті його дружини ОСОБА_4 у зв`язку з пропуском строку для прийняття спадщини. Згідно цієї постанови нотаріус встановив, що відповідно до даних довідки ПП «КВЖРЕП № 8» від 23.12.2016 на момент смерті ОСОБА_4 та за шість місяців до її смерті за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані особи були відсутні (а.с. 10).
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем надано достатні докази, які вказують на постійне місце його проживання разом зі спадкодавцем  ОСОБА_4 на час відкриття спадщини за адресою: АДРЕСА_1 .
Такий висновок є правильним, оскільки розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин, застосував норми матеріального права, зокрема ст.ст. 1216, 1221, 1261, 1268, 1270 ЦК України, повно та всебічно з`ясував обставини справи, дослідив докази і надав їм належну оцінку. 
Так, згідно відомостей відділу адресно-довідкової роботи Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_4 була адреса: АДРЕСА_1 (а.с. 11).
Зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_2 було: АДРЕСА_3 (а.с. 27).
Згідно повідомлення Комунальної установи Центральна міська лікарня № 2 від 18.01.2018 ОСОБА_1 перебуває на медичному обліку та обслуговується лікарями цієї лікарні, первинна форма медичної документації містить відомості про місце проживання останнього у АДРЕСА_1 та місце його реєстрації по АДРЕСА_3 (а.с. 15). У повідомленні також зазначено, що саме за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 здійснював виклики та був оглянутий лікарями - 04.02.2014, 17.04.2015 та 27.01.2017. Ця адреса також зазначена у карті амбулаторного хворого №3175 ЦМЛ №2, яка заповнена 04.02.2014 (а.с. 22), у виписці із медичної карти стаціонарного хворого № НОМЕР_1 за час лікування в стаціонарі КУ ЦМЛ № 2 в період з 05.12.2016 по 13.12.2016 (а.с. 54). При госпіталізації у стаціонар 18.04.2016 особою, яка супроводжувала ОСОБА_1 зазначена дружина - ОСОБА_4 (а.с. 55). До відповіді додані додатки: копії книги запису викликів лікарів додому, журналу виклику лікаря додому відділення ЛПЗ № 4, медичної картки амбулаторного хворого, які підтверджують зазначену у повідомленні інформацію (а.с. 16-22).
З приводу аргументів представника відповідача про те, що медична картка із записами про місце проживання могла бути змінена безпосередньо позивачем, оскільки не є документацією суворої звітності, суд першої інстанції правильно вказав на те, що оглянутими копіями сторінок книги записів викликів лікарів додому підтверджено виклик позивачем лікарів за вищевказаної адресою 04.02.2014 року, 17.04.2015 року. Крім того, за даною адресою здійснено виклик лікаря після смерті ОСОБА_4 , а саме ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Також матеріали справи містять відповідь Головного Управління Національної поліції в Житомирській області від 07.12.2017 за заявою ОСОБА_1 , у якій зазначено, що в ході перевірки опитані ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які підтвердили, що ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_3 більше п`яти років не проживав (а.с. 13).
Здійснюючи оцінку показань свідків, суд, на підставі внутрішнього переконання, надав перевагу поясненням допитаних в судовому засіданні осіб ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , свідчення яких узгоджуються за взаємним зв`язком із вищевказаними письмовими доказами. Свідки вказали на фактичне місце проживання позивача за адресою по АДРЕСА_1 разом із ОСОБА_4 .
З приводу пояснень свідка ОСОБА_5 , який пояснив, що бачив ОСОБА_4 за адресою по АДРЕСА_2 , суд звернув увагу, що дане пояснення у своєму взаємозв`язку з іншими доказами може вказувати лише на обставини про відвідування ОСОБА_4 своєї матері, яка проживала по АДРЕСА_2 .
Вирішуючи спір, та спростовуючи доводи відповідачки про те, що ОСОБА_1 , звертаючись до суду із позовами вказував адресу свого проживання, якою є: АДРЕСА_3 , суд першої інстанції правильно послався на положення ч. 1 ст. 29 ЦК України, згідно якої місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово, та обґрунтовано зазначив, що позивач при зверненні до суду мав право вказати зареєстроване місце проживання як таке, куди повинна доставлятись судова кореспонденція, що не є тотожним фактичному місцю проживання.
Крім того, відповідно до ст. ст. 2, 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.
Отже доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1  останні декілька років перед смертю спадкодавця - ОСОБА_4  не проживав разом з нею, а проживав за адресою свого місця реєстрації, що на думку відповідачки підтверджується позовними заявами до суду та заявами до нотаріуса, у яких він зазначав свою адресу місця проживання АДРЕСА_3 , є безпідставними.
Будь-яких належних та допустимих доказів на спростування наданих позивачем доказів щодо його проживання на час відкриття спадщини зі спадкодавцем відповідачка суду не надала. 
Доводи ОСОБА_2 про те, що останній рік перед смертю її сестра проживала із їх матір`ю ОСОБА_3 в квартирі АДРЕСА_2 , не підтверджені будь-якими доказами. Суд надав оцінку показам свідка зі сторони відповідачки - ОСОБА_5 , який вказував лише на обставини відвідування ОСОБА_4 своєї матері за цією адресою.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_1 у 2017 році звертався до суду з позовом до ОСОБА_3 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 та подавав позов про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем, який був залишений судом без розгляду, на правильність висновків суду не впливає.
Також не мають значення для вирішення спору посилання відповідачки на те, що ОСОБА_1 не сплачував комунальні платежі по квартирі АДРЕСА_1 та не приймав участь у похованні ОСОБА_4 .
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Посилання ОСОБА_2 про відсутність доказів понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу в сумі 5800 грн в суді першої інстанції та безпідставне їх стягнення з неї судом, спростовуються письмовими доказами, наявними у матеріалах справи (а.с. 89-91, 114-115).
Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.
З відповідачки на користь позивача підлягають стягненню понесені останнім та документально підтверджені витрати на професійну правничу допомогу, яка надавалася його представником в суді апеляційної інстанції відповідно до договору про представництво та надання правничої допомоги, акту виконаних робіт та квитанції про оплату таких послуг в сумі 2300 грн (а.с. 89-91,166, 185-186).
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Богунського районного суду м. Житомира від 15 жовтня 2019 року - без змін.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2300 грн судових витрат.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий                                 Судді

Повний текст постанови складений 28 лютого 2020 року.