ПОСТАНОВА
Іменем України

29 січня 2020 року 
Київ
справа №815/4580/17
провадження №К/9901/36332/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого - Смоковича М. І.,
суддів: Бевзенка В. М., Данилевич Н. А.,
розглянув у попередньому судовому засіданні у касаційній інстанції адміністративну справу 
за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, провадження по якій відкрито
за касаційною скаргою Державної міграційної служби України на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2017 року, прийняту у складі колегії суддів: головуючого судді - Бжассо Н. В., суддів: Вовченко О. А., Стеценка О. О., та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 06  лютого 2018 року, постановлену у складі колегії суддів: головуючого судді - Яковлєва О. В., суддів: Танасогло Т. М., Запорожана Д. В.
І. Суть спору
1. У вересні 2017 року ОСОБА_1 (надалі також позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (надалі також відповідач), в якому просив:
1.1. визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 14 липня 2017 року № 299-17 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
1.2. зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
2. Обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначив, що навесні 2011 року в Сирії, громадянином країни якої він є, почався внутрішній озброєний конфлікт, який на даний час загострився. Позивач не бажає приймати участь у бойових діях проти власного народу, не може повернутися до країни своєї громадянської належності з причин ситуації загальнопоширеного насильства та побоювання бути примусово призваним до лав армії, у зв`язку з чим у 2015 році він звернувся до відповідача із заявою про надання захисту в Україні.
3. Рішенням відповідача від 14 липня 2017 року за № 299-17 позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відмовлено.
4. Відповідач позов не визнав. Заперечуючи проти позовних вимог, зазначав, що за результатами аналізу відповідності підстав, викладених у заяві-анкеті позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вимогам пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08 липня 2011 року № 3671-VI (далі - Закон №    3671-VI), встановлено, що позивач не має обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також відповідач указує, що перевіркою підтверджено відсутність умов, передбачених пунктом 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту, через невідповідність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.
ІІ. Установлені судами фактичні обставини справи
5. Позивач є громадянином Сирії, уродженецем м. Дараа, постійно проживав в районі Альбелед, за національністю араб, за віросповіданням мусульманин-суніт, рідна мова - арабська, також володіє російською мовою. 
6. 12 жовтня 2010 року позивач легально потрапив на територію України авіарейсом Алеппо (Сирія) - Одеса (Україна) на підставі національного паспорту № НОМЕР_2 та візи НОМЕР_1 . Мета приїзду - навчання у вищому навчальному закладі.
7. 12 листопада 2015 року позивач звернувся до    ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Своє звернення мотивував тим, що не може повернутися до Сирії у зв`язку із війною, оскільки у випадку повернення його заберуть до армії. Прізвище « ОСОБА_1 » також мають люди, які розпочали війну, у зв`язку з чим існує ймовірність, що у випадку повернення на Батьківщину він може потрапити до в`язниці.
8. 24 листопада 2015 року наказом в.о. начальника Головного управління ДМС України в Одеській області № 223 відповідно до статті 8 Закону №3671-VI прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
9. Наказом т.в.о. заступника начальника Головного управління ДМС України в Одеській області № 14 від 22 січня 2016 року у відповідності до частини восьмої статті 9 Закону № 3671-VI продовжено строк розгляду заяви для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту.
10. 15 березня 2017 року ГУ ДМС України в Одеській області складено висновок про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така відмова вмотивована тим, що в ході анкетування та співбесід заявник чітко визначив, що не зазнавав переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, він не причетний до інцидентів із застосуванням фізичного насилля за вищевказаними ознаками. Причиною виїзду з країни громадянської належності до України заявник називає бажання отримати вищу освіту, звернення з приводу набуття міжнародного захисту відбулось через бажання легалізуватись в Україні після довготривалого проживання в статусі нелегального мігранта. В ході аналізу матеріалів особової справи заявника не прослідковується взаємозв`язок між наявним збройним конфліктом в Сирії та можливим існуванням доведеної та обґрунтованої загрози його життю, здоров`ю та свободі у випадку можливого повернення на Батьківщину. Твердження заявника стосовно обставин проведення військових дій, що унеможливлюють його повернення до країни громадянської належності, є непослідовними, суперечливими та вважаються неправдоподібними. Аналіз особової справи вказує на відсутність у заявника релігійних або пацифістських поглядів, які забороняють йому захищати країну. Жодні докази щодо примусового призову заявника до збройних сил у разі повернення до Сирії відсутні, припущення з боку заявника про можливі проблеми, пов`язані зі службою в армії, не є підставою для визнання вказаного елементу цілком правдоподібним. За результатами аналізу особової справи встановлено, що нестабільна соціально-політична ситуація на Батьківщині заявника, спричинена внутрішнім військовим конфліктом, не може бути розглянута в якості причини звернення за захистом на території України.
11. Крім того, відповідачем ставиться під сумнів та обставина, що заявник мав чи має на даний момент будь-які проблеми з державними органами, а проблеми, пов`язані з примусовою службою в армії у разі повернення на Батьківщину, які можуть виникнути у позивача, є лише припущеннями останнього.
12. 14 липня 2017 року ДМС України прийнято рішення № 299-17 про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
13. 29 серпня 2017 року позивач отримав повідомлення № 253 від 17 серпня 2017 року про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
14. Не погоджуючись з зазначеним рішенням, позивач звернувся до суду з цим позовом.
15. В аспекті предмету доказування в цій справі судом першої інстанції також установлено, що станом на час прийняття відповідачем оскаржуваного рішення щодо відмови позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а саме у липні 2012 року, Міжнародним Комітетом Червоного Хресту визнано конфлікт у Сирії збройним конфліктом не міжнародного характеру. Кількість осіб, які постраждали під час конфлікту на даний момент дуже висока та продовжує зростати. ООН постійно інформує про акти насилля та вбивствах у Сирії. З початку березня 2011 року постійно надходять відомості щодо порушення права людини та основних свобод, у тому числі страти без суду, тортури, арешти, застосування тяжкої зброї проти мирного населення.
16. За офіційною позицією УВКБ ООН державам - членам ООН рекомендовано ввести тимчасовий мораторій на всі повернення до Сирії до моменту, коли ситуація в країні дозволятиме безпечне та гідне повернення. Згідно іншої інформації УВКБ ООН за червень 2012 року з початку безладів в Сирії в березні 2011 року, надійшли повідомлення серйозних, широко розповсюджених та систематичних порушеннях прав людини, свавільних арештах великої кількості людей та поганому поводженні, а загальна кількість загиблих перевищує 9000 осіб. Міжнародний комітет Червоного Хреста кваліфікував бойові дії в районах Хомса та Ідліба, як локальні громадські війни.
17.Згідно з Керівництвом УВКБ ООН із процедур та критеріїв визначення статусу біженців згідно Конвенції 1951 року и протоколу 1967 року (п. 171): «... якщо тип військової акції, в якій особа не бажає брати участь, засуджується міжнародним співтовариством як така що суперечить елементарним правилам людської поведінки, покарання, передбачене за дезертирство або ухилення від призову, може з урахуванням всіх інших вимог визначення бути розцінено як переслідування».
18. Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини, яка відображена в рішенні від 28.06.2011 року №8319/07 та 11449/07 у справі Суфі і Ельмі проти Сполученого Королівства - повернення особи у ситуацію громадянської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання (п.п.217-241).
19. Згідно з частиною 7 Рекомендацій УВКБ ООН (листопад 2015 року) за наявними даними кількість осіб, які загинули в результаті конфлікту з його початку у 2011 році, оцінюється від 145 до більше 250 тис. чол. Найбільша кількість жертв зареєстрована в провінції Риф Дамаск, далі за кількістю жертв йдуть провінції Алеппо, Хомс, Ідліб, Дераа і Хама. Найбільше число загиблих - серед чоловіків (як бойовиків, так і цивільних), тоді як на жінок та дітей, за повідомленнями, доводиться чверть усіх випадків смерті серед цивільного населення. Повідомляється, що погіршення стану сирійської системи охорони здоров`я в результаті конфлікту призвело до тисячі смертей від хронічних захворювань, яким можна було запобігти в звичайних умовах, а також до передчасних смертей від звичайно несмертельних інфекційних захворювань, захворювань, що виникають у новонароджених, і недоїдання. Крім того, в результаті конфлікту сотні тисяч людей отримали поранення, які часто призводять до тривалої непрацездатності, а ще більше людей страждають від наслідків психологічних травм, викликаних тим, що вони стали свідками насильства, втрати членів сім`ї, вимушених переміщень та поневірянь.
20. Відповідно до частини 41 Рекомендацій УВКБ ООН (листопад) у світлі розвитку подій і зміни обставин в Сирії, можливо, буде доцільно переглянути (якщо цього ще не було зроблено) рішення у справах сирійців та палестинців, що постійно мешкали у Сирії, чиї клопотання про надання притулку в минулому були відхилені, щоб ті, хто в силу обставин, що змінилися має обґрунтовані причини звернутися про надання притулку як біженці «на місці» (sur place), могли розраховувати на ухвалення відповідного рішення, яке дозволить їм користуватися захистом і правами, що випливають з визнання їх біженцями.
21. Відповідно до частини 44 Рекомендацій УВКБ ООН (листопад) враховуючи актуальність даного питання на тлі збільшення навантаження на сусідні з Сирією держави і відновлення припливу біженців, УВКБ ООН повторює свій заклик до держав, які не є сусідами Сирії, вивчити конкретні та ефективні способи вираження солідарності та розділення відповідальності за захист сирійських біженців.
ІІІ. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
22. Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2017 року, залишеною без змін постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 06 лютого 2018 року, позов, з урахуванням приписів пункту 25 Постанови Пленуму Верховного адміністративного суду України від 16 березня 2012 року № 3, задоволено частково:
22.1. визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 14 липня 2017 року № 299-17 про відмову в наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту;
22.2. зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Сирії ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у відповідності із процедурою, передбаченою законодавством.
22.3. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
23. Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з протиправності оскаржуваного позивачем рішення Державної міграційної служби України від 14 липня 2017 року № 299-17 про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
24. Суди попередніх інстанцій в своїх рішеннях вказують на неврахування відповідачем інформації по країні походження позивача, зокрема, на те, що в Сирії триває війна з участю в конфлікті інших держав, у якій масово і систематично порушуються права людини та основні їх свободи. Зазначене свідчить про обґрунтованість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження, що, в свою чергу, є умовами для надання додаткового захисту у відповідності до вимог пунктів 4, 13 частини першої статті 1 Закону №    3671-VI.
IV. Провадження в суді касаційної інстанції 
25. У касаційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати їхні рішення та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
26. В обґрунтування касаційної скарги зазначає, що позивач прибув в Україну 12 жовтня 2010 року з метою отримання вищої освіти. Через несплату за навчання відрахований в 2014 році. Строк дії посвідки на тимчасове проживання в Україні закінчився  01 жовтня 2014 року і з цього часу до моменту звернення за міжнародним захистом (до 12 листопада 2015 року) позивач перебуває на території України нелегально. Вказує, що 90 відсотків території Сирії звільнено від терористів, мешканці повертаються до своїх міст, зокрема, до Алеппо . Також відповідач звертає увагу на існування низки суперечностей в поясненнях позивача, які, на думку Державної міграційної служби України, свідчать про необґрунтованість звернення та зловживання процедурою набуття міжнародного захисту. Наголошує, що позивач не зазнавав переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, не був причетний до інцидентів із застосуванням фізичного насилля за вказаними ознаками. Причиною виїзду із Сирії за поясненнями позивача є бажання отримати освіту, а причиною звернення за міжнародним захистом - бажання легалізуватися в Україні. Отже, оскаржуване позивачем рішення є законним. 
27. Позивач правом щодо подачі до суду касаційної інстанції відзиву на касаційну скаргу не скористався.
V. Джерела права й акти їх застосування
28. Згідно частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
29. Відповідно до частини другої статті 2 КАС у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;
2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;
3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);
4) безсторонньо (неупереджено);
5) добросовісно;
6) розсудливо;
7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;
8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);
9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;
10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
30. Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
31. Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом №    3671-VI (надалі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
32. Згідно статті 2 Закону №    3671-VI питання, пов`язані з біженцями та особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту, регулюються цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші правила, ніж ті, що містяться у цьому Законі, застосовуються правила міжнародного договору.
33. Згідно з визначенням пункту 1 частини першої статті першої Закону №    3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
34. Додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті (пункт 4 частини 1 статті 1 Закону №    3671-VI);
35. Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (пункт 13 частини першої статті 1 Закону №    3671-VI);
36. У статті 1А (2) Конвенції про статус біженців від 28 липня 1951 року також дано поняття «біженець» - особа, що внаслідок подій, які відбулися до 1 січня 1951 р., і через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою расової належності, релігії, громадянства, належності до певної соціальної групи чи політичних поглядів знаходиться за межами країни своєї національної належності і не в змозі користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися таким захистом внаслідок таких побоювань; або, не маючи визначеного громадянства і знаходячись за межами країни свого колишнього місця проживання в результаті подібних подій, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок таких побоювань.
37.   Згідно з частиною п`ятою статті 5 Закону №    3671-VI особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини    першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.
38.  Положенням частини першої статті 7 Закону №    3671-VI  установлено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.
39. Відповідно до частини одинадцятої статті 9 Закону №    3671-VI  після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
40. За правилами частини п`ятої статті 10 Закону №    3671-VI  за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
41. Пункт 42 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця (згідно Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців) Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, видання 1992 року (далі - Керівництво) передбачає, що знання умов країни походження прохача - якщо не основна мета, то вельми важливий елемент в оцінці достовірності відомостей, наданих прохачем. Загалом, побоювання прохача повинні вважатися цілком обґрунтованими, якщо він може довести в межах розумного, що його тривале перебування в країні походження стало нестерпним для нього з причин, вказаних у визначенні, чи з тих же причин було б нестерпним, якби він повернувся назад.
42. Згідно з пунктами 45 та 66 Керівництва для того, щоб уважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
43. Пунктом 195 Керівництва визначено, що у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані, в першу чергу, самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.
44. За приписами частини першої статті 5 Директиви 2011/95/EU від 13 грудня 2011 року «Про стандарти для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту, єдиного статусу для біженців, або для осіб, які підпадають під додатковий захист, а також змісту цього захисту» обґрунтовані побоювання зазнати переслідування або ризику постраждати від серйозної шкоди можуть ґрунтуватися на подіях, які сталися після виїзду заявника з країни походження.
VI. Висновок Верховного Суду
45. Верховний Суд  наголошує на тому, що перевірка законності судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, згідно зі  статтею 341 КАС України, здійснюється виключно у частині застосування норм матеріального та процесуального права.
46. Вирішуючи питання про обґрунтованість касаційної скарги, суд касаційної інстанції виходить з такого.
47. При розгляді цієї справи Верховний Суд ураховує, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо надання статусу біженця.
48. Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним станом у країні та інформацією, що стосується особисто заявника.
49. Побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо).
50. Підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і  повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення  документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року №  649 (z1146-11), інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.
51. Ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.
52. Як встановлено судами попередніх інстанцій, позивач звернувся до органів міграційної служби, мотивуючи свою заяву неможливістю виїзду до Сирії через громадянську війну, а також побоювання бути насильно мобілізованим до лав армії.
53. Із змісту Рекомендацій УВКБ ООН з питання міжнародного захисту відносно осіб, що залишають Сирійську Арабську Республіку (Редакція IV, листопад 2015 року) вбачається, після видання УВКБ ООН у жовтні 2014 року «Рекомендацій з питання міжнародного захисту щодо осіб, які покидають Сирійську Арабську Республіку (Редакція IІI)» ситуація в Сирії щодо безпеки, дотримання прав людини, переміщення і гуманітарних потреб продовжує погіршуватися, сторони конфлікту вчиняють військові злочини та грубі порушення прав людини, в тому числі деякі рівнозначні злочинам проти людяності, ігнорують особливий режим захисту, наданий лікарням, школам, медичному персоналу, працівникам гуманітарних організацій, тощо.
54. Відповідно до Рекомендацій УВКБ ООН від листопада 2015 року майже всі райони країни охоплені насильством, що розгортається між різними учасниками конфліктів, які частково взаємно накладаються один на одного. Країна сильно роздроблена, оскільки сторони конфлікту, в тому числі Збройні Сили Сирії, угруповання «Ісламська держава Іраку і аль-Шама», антиурядові збройні групи і курдські сили («Загони народної самооборони», ЗНС), здійснюють контроль над різними регіонами країни, вчиняючи на них свій вплив. Оскільки міжнародні зусилля щодо припинення конфлікту в Сирії результатів досі не принесли, його активне продовження тягне за собою руйнівні наслідки для сирійського населення, в тому числі, зростання кількості жертв серед цивільного населення, масштабне переміщення людей всередині країни та за її межі, а також безпрецедентну за масштабами гуманітарну кризу. Кількість осіб, загиблих у результаті конфлікту оцінюється від 145 до більш ніж 250 тисяч осіб. Найбільша кількість документально зафіксованих жертв було зареєстровано в провінції Риф Дамаск; далі за кількістю жертв йдуть провінції Алеппо, Хомс, Ідліб, Дера та Хама.
55. Твердження про те, що в Сирії існує тривалий збройний конфлікт, який супроводжується обстрілами і бомбардуванням населених пунктів та об`єктів соціальної інфраструктури, і що ситуація в цій країні є вкрай небезпечною і складною, є загальновідомим фактом. Збройні зіткнення між військами офіційної влади Сирії та опозиційно налаштованими воєнізованими збройними угрупуваннями охопили значну територію цієї країни і її населення, тож ситуація там є дуже напруженою і небезпечною для життя і безпеки людей, які там перебувають. Про події в Сирії інформують численні засоби масової інформації і ситуацію в цій країні обговорюють міжнародні організації, тож ці обставини доказування у цій справі не потребують.   
56. Згідно з пунктом 25 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України №    1 від 26.06.2009 (із змінами та доповненнями) відповідно до принципу розподілу влади суд під час вирішення справи щодо оскарження відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, неповноважний визнавати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише визнати рішення відповідного органу протиправним, скасувати його та за наявності достатніх підстав зобов`язати відповідача визнати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а у разі їх відсутності зобов`язати повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
57. Таким чином, в країні громадянського походження позивача склалася небезпечна для життя ситуація, яка цілком обґрунтовано викликає побоювання за життя та можливі переслідування.
58. Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо існування загальновідомих офіційних документів, які підтверджують обґрунтованість існування серйозної та невибіркової загрози позивачу зазнати поводження, яке заборонене статтею 2 і 3 Конвенції в країні походження, в якій триває військовий конфлікт та існує ситуація загальнопоширеного насильства, що є загальновідомим фактом.
59. Згідно з частиною першою статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
60. З огляду на викладене, висновки судів попередніх інстанцій є правильними, обґрунтованими, відповідають нормам матеріального та процесуального права, підстави для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень відсутні.
61. Доводи касаційної скарги висновків судів та обставин справи не спростовують.
Керуючись статтями 3, 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, суд

п о с т а н о в и в :

1.          Касаційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення.
2.          Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2017 року та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 06 лютого 2018 року в цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає. 

Головуючий                                                                                          М. І. Смокович 
Судді                                                                                                    В. М. Бевзенко
                                                                                                    Н. А. Данилевич