ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

15 січня 2020 року	  м. Одеса	Справа № 916/2253/19	
Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду у складі:
Головуючого судді: Головея В.М.
Суддів: Колоколова С.І., Разюк Г.П., 

секретар судового засідання Полінецька В.С.,

за участю представників сторін: 
від позивача  -  Чепелєв О.І. (за довіреністю), 
від відповідача -  Лавриненко О.В. (за довіреністю), 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства Міністерства оборони України «Одеський проектний інститут»    
на рішення Господарського суду Одеської області від 22.10.2019 проголошене о 14:04:46 суддею Петровим В.С., у м. Одесі, повний текст якого складено 01.11.2019
у справі № 916/2253/19
за позовом Державного підприємства Міністерства оборони України «Одеський проектний інститут»
до Південного управління капітального будівництва Міністерства оборони України 
про визнання договору недійсним,-

ВСТАНОВИЛА: 

В серпні 2019 року Державне підприємство Міністерства оборони України «Одеський проектний інститут» (далі - Підприємство, позивач) звернулось до Господарського суду Одеської області із позовом до Південного управління капітального будівництва Міністерства оборони України (далі - Управління, відповідач) про визнання недійсним договору без номера від 06.09.2017 про поворотну фінансову допомогу. 
Позов обґрунтований тим, що Наказом Міністра оборони України № 501 від 08 жовтня 2018 року припинено юридичну особу - ДП «Одеський проектний інститут», Стефієнка С. В. призначено  головою комісії для проведення реорганізації Підприємства. В п. 2 вказаного Наказу державне підприємство Міністерства оборони України «Південьвійсьбуд» визначено правонаступником усіх прав та обов`язків Державного підприємства Міністерства оборони України «Одеський проектний інститут». Під час роботи ліквідаційної комісії по проведенню реорганізації Підприємства було встановлено, що 06 вересня 2017 року між Управлінням та Підприємством був укладений договір про поворотну фінансову допомогу. Сума поворотної фінансової допомоги становить 200 000,00 грн., яка була надана до 31.12.2017 року. Факт отримання коштів підтверджується платіжним дорученням від 07 вересня 2017 року за № 130 та листом Голови комісії з реорганізації ДП МОУ «Одеський проектний інститут» С.В. Стефієнка № 112 від 13.05.2019 року. При цьому позивач вважає, що укладений договір поворотної фінансової допомоги між Управлінням та Підприємством у Головному управлінні майна та ресурсів Міністерства оборони України не погоджувався, Підприємство із заявою до Міністерства оборони України про отримання погодження позики при укладанні вказаного вище договору не зверталось, у зв`язку з чим, на думку позивача, Договір від 06.09.2017 року підлягає визнанню в судовому порядку недійсним. 
Рішенням Господарського суду Одеської області від 22.10.2019 у задоволенні позовних вимог відмовлено. 
Рішення мотивовано тим, що подання Підприємством даного позову свідчить про ухилення позивача від виконання умов спірного договору, оскільки судом першої інстанції було встановлено беззаперечне прийняття позивачем за цим договором коштів, подальше використання коштів в своїй діяльності і неповернення їх відповідачу (у разі відсутності законних підстав на їх отримання), що свідчить про погодження і прийняття усіх умов оспорюваного договору. Тобто позивач схвалив умови спірного договору та приступив до його виконання. До того ж позивач не надав до матеріалів справи будь-яких письмових доказів, які б підтверджували той факт, що спірний договір суперечить нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Підприємство звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило задовольнити апеляційну скаргу, рішення скасувати та ухвалити нове.
Скаржник вважає, що суд першої інстанції ухвалюючи оскаржене рішення, дійшов до помилкового висновку, що подання Підприємством даного позову про визнання договору недійсним, свідчить про ухилення позивача від виконання умов спірного договору, адже, такий висновок господарського суду не відповідає дійсності тому, що позивач вважає, що правовідносини Підприємства з Управлінням повинні були розглянуті із застосуванням наслідків ст. 216 ГК України. 
Не застосування судом першої інстанції закону, який на думку апелянта підлягав застосуванню (ч. 4 ст. 67 ГК України та постанови КМУ від 15.06.2014 року №809), призвело до незаконного винесення рішення по даній справі. 
Разом з апеляційною скаргою до апеляційного суду позивач надав додаткові копії документи (супровідний лист державного виконавця Кругаля І.Є. про направлення постанови від 03.10.2019, винесену при примусовому виконанні наказу № 916/1046 /19 від 01.07.2019, постанову про арешт коштів боржника від 03.10.2019, супровідний лист державного виконавця Кругаля І.Є. про направлення постанови від 03.10.2019, винесену при примусовому виконанні наказу № 916/1046/19 від 01.07.2019  про арешт коштів боржника, постанову про поновлення вчинення виконавчих дій від 03.10.2019, платіжне доручення № 1037 від 26.06.2019, платіжне доручення № 1138 від 06.08.2019,  наказ № 258 від 16.05.2016  про затвердження Положення про Головне управління майна та ресурсів,  Положення про Головне управління майна та ресурсів наказ № 491 від 22.09.2016, наказ № 74 від 06.02.2017,  наказ № 316 від 04.07.2018), однак судова колегія не приймає до уваги вищевказані документи при розгляді даної справи, оскільки вони не були предметом розгляду в даній справі в суді першої інстанції та позивач в порушення ч. 3 ст.269 ГПК України не  надав апеляційному суду доказів неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. 
21.12.2019 до апеляційного суду від Управління надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вважає, що оскаржене рішення прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а апеляційна скарга є безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню. 
В судовому засіданні 15.01.2020 представник позивача надав пояснення, в яких просив апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати. 
Представник відповідача в судовому засіданні 15.01.2020 надала пояснення, в яких просила рішення господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
          Обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга необґрунтована та не підлягає задоволенню з наступних підстав. 
          Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 06 вересня 2017 року між Управлінням та Підприємством укладено договір про поворотну фінансову допомогу, за умовами якого відповідач як кредитор передає позивачу як позичальнику грошові кошти в розмірі, встановленому договором, а кредитор зобов`язується повернути їх позичальнику (п. 1.1. договору).
Сума за договором становить 200  000,00 грн. Кредитор перераховує суму фінансової допомоги в безготівковому порядку на поточний рахунок чи вносить у касу позичальника після підписання цього договору. Фінансова допомога надається в термін до 31.12.2017 року (п.п. 2.1., 3.1., 4.1. договору).
Відповідно до п. 5.1., 5.2. договору позичальник зобов`язаний повернути суму фінансової допомоги (або неповернену її частину в разі дострокового погашення частини) в останній день строку, встановленого в п. 4.1 цього договору. Сума фінансової допомоги підлягає поверненню шляхом її перерахування на поточний рахунок, через касу кредитору.
Цей договір набуває чинності з моменту надання кредитором суми фінансової допомоги позичальнику та діє до повного виконання позичальником своїх зобов`язань за договором. Строк повернення фінансової допомоги, встановлений в п. 4.1, може бути продовжено за погодженням сторін шляхом укладання додаткової угоди до договору (п.п. 6.1., 6.2. Договору).
Господарським судом було вірно встановлено, що укладений між сторонами по справі договір за своєю правовою природою є договором позики.
За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст. 1046 ЦК України). 
Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа,  незалежно від суми.
Спірний договір укладено у письмовій формі. Зі змісту договору вбачається, що з боку Управління його укладено начальником Мироненком А .Г. , з боку Підприємства - ТВО директора Свенціцьким О.В.
При цьому згідно статуту Державного підприємства Міністерства оборони України «Одеський проектний інститут», копія якого мітиться в матеріалах справи (а.с. 14-18), вказане підприємство засноване на майні, що є державною власністю і знаходиться у сфері управління Міністерства оборони України (надалі - орган управління майном). Новостворене підприємство являється правонаступником Державного підприємства «Одеський проектний інститут» Міністерства оборони України, на базі якого воно створене.
Відповідно до п. 3.6 Статуту підприємство має право укладати угоди, набувати майнові та особисті немайнові права, нести обов`язки, бути позивачем та відповідачем в суді, арбітражному суді і третейському суді.
На виконання умов Договору, Управління перерахувало Підприємству суму фінансової допомоги в розмірі 200 000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 130 від 07.09.2017 та про що не заперечують сторони у справі. 
Отже, вищевказаними діями, сторони схвалили оскаржений договір, що відповідно до роз`яснень, наведених в абз. 6 п. 3.3 та п.  п. 3.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013  «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» виключає можливість визнання такого договору недійсним. 
Також з матеріалів справи вбачається, що рішенням господарського суду Одеської області від 06.06.2019  по справі № 916/1046/19, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 24.09.2019, стягнуто з Підприємства на користь Управління стягнута заборгованість  у розмірі 200 000,00 грн., 3% річних у розмірі 7 643,84 грн.,  інфляційні втрати у розмірі  22 620,00 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 3453,96 грн. Вказаним судовим рішенням встановлено факт правомірності надання відповідачем позивачу фінансової допомоги, виконання сторонами спірного договору його умов і не виконання Підприємством зобов`язань щодо повернення отриманої фінансової допомоги. 
Вищевказані судові рішення набрали законної сили отже, в силу приписів ч.  4 ст.75 ГПК України обставини, встановлені судом при розгляді цих справ не підлягають доказуванню та визнаються судовою колегією встановленими.
Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього  Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627, ЦК України).
Приймаючи до уваги викладене, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не наведено підстав для визнання оспорюваного договору недійсним та не надано до матеріалів справи будь-яких письмових доказів, які б підтверджували той факт, що спірний Договір суперечить нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, що є підставою для визнання договору недійсним відповідно до приписів ст. 203 ЦК України, а також моральним засадам суспільства. Позивач не довів відсутність необхідного обсягу цивільної дієздатності будь-якої з осіб, яка вчинила спірний правочин, відсутність вільного волевиявлення та невідповідність його внутрішній волі учасника спірного правочину, не спрямованість будь-якої зі сторін на реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином, що відповідно до ст. 215 ЦК України є обов`язковими вимогами для визнання недійсності правочину, у зв`язку з цим, господарський суд правомірно відмовив Підприємству у задоволені позову.   
Підсумовуючи вищевказане, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, надав належну оцінку дослідженим доказам, прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального і процесуального права, тому його необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи, не спростовують висновків місцевого суду та не доводять їх помилковість, а тому не можуть бути підставою для скасування судового рішення.
Судові витрати за розгляд апеляційної скарги необхідно покласти на скаржника відповідно до положень ст.129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України,  колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення Господарського суду Одеської області від 22.10.2019 року залишити без змін, апеляційну скаргу Державного підприємства Міністерства оборони України «Одеський проектний інститут» - без задоволення.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 16.01.2020.

Головуючий суддя:                                                            Головей В.М.

Судді:                                                                                Колоколов С.І.

                                                                                                    Разюк Г.П.