Постанова 
Іменем України                                  
 
12 лютого 2020 року
м. Київ
 
справа № 198/552/18
 
провадження № 61-2419св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д. 
суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач),   Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
заявник - ОСОБА_1 ,
заінтересована особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в особі Юр`ївського районного сектору,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 грудня 2018 року у складі колегії суддів: Макарова М. О., Демченко Е. Л., Куценко Т. Р.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина 
 
Короткий зміст вимог заяви
 
У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання особи на території України.
 
Заява мотивована тим, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у Казахській Радянській Соціалістичній Республіці (далі - РСР). Невдовзі, разом з батьками, переїхав на проживання в Україну, а саме у смт. Юр`ївка Павлоградського (на теперішній час Юр`ївського) району Дніпропетровської області, де у 1976 році закінчив школу. 
Надалі, у силу життєвих обставин, він працював у різних місцях на території колишнього Союзу Радянських Соціалістичних Республік (далі - СРСР),                     а у 1990 році знову повернувся до смт. Юр`ївка Дніпропетровської області та оселився на АДРЕСА_2, де й проживає до теперішнього часу. 
У 2017 році він виявив відсутність у себе паспорта колишнього СРСР зразка 1974 року, тому звернувся до Юр`ївського районного сектору Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області з відповідною заявою про отримання паспорта громадянина України, однак у видачі документа йому відмовлено у зв`язку з тим, що не встановлено його належності до громадянства будь-якої держави.
Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд встановити факт свого постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Юр`ївського районного суду Дніпропетровської області                                      від 20 серпня 2018 року у складі судді Гайдар І. О. заяву ОСОБА_1 задоволено.
Встановлено факт того, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , постійно проживав на території України станом на 24 серпня 1991 року.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що вимоги заявника є доведеними та обґрунтованими, оскільки у зв`язку із втратою ним паспорту громадянина колишнього СРСР, від встановлення юридичного факту постійного проживання ОСОБА_1 на території України станом                               на 24 серпня 1991 року залежить виникнення у останнього права на визначення належності його до громадянства України та отримання документа, що посвідчує його особу, а в інший спосіб такий факт встановити неможливо.
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 грудня 2018 року апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області задоволено.
Рішення Юр`ївського районного суду Дніпропетровської області                                      від 20 серпня 2018 року скасовано.
У задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.
 
Судове рішення мотивовано тим, що  ОСОБА_1 не довів обґрунтованості своїх вимог, не надав належних та допустимих доказів, які б свідчили про його постійне проживання на території України з 1991року.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі, поданій у січні 2019 року до Верховного Суду,                                ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Дніпровського апеляційного суду                   від 17 грудня 2018 року і залишити в силі рішення районного суду.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд надав неправильну правову оцінку наданим ним доказам, не врахував показань свідків, які підтвердили факт його постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У квітні 2019 року Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в якому вказує, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим, оскільки заявник не довів своїх вимог, а його доводи є суперечливими.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою судді Верховного Суду ОСОБА_2 від 08 лютого 2019 року відкрито провадження у справі та витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.
 
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03 жовтня 2019 року справу передано судді-доповідачу Лідовцю Р. А.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2020 року справу призначено до розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Жартас Тавричеського району Казахської РСР.
 
Згідно зі свідоцтвом про восьмирічну освіту від 11 червня 1976 року          ОСОБА_1 навчався у Юр`ївській середній школі Павлоградського району Дніпропетровської області, яку закінчив у 1976 році.
 
Протягом 1986-1989 років заявник працював у різних місцях колишнього СРСР, про що свідчать записи у його трудовій книжці.
 
З огляду на акт обстеження дійсності проживання ОСОБА_1 , складений депутатами Юр`ївської селищної ради Дніпропетровської області 21 травня 2018 року, заявник з 1991 року мешкає за адресою: АДРЕСА_2 .
 
Згідно з довідкою № 1263/64, виданою ОСОБА_1 . Юр`ївським районним сектором Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області 16 січня 2018 року, він звертався до вказаного органу із заявою про втрату паспорта, при цьому проведеною перевіркою не встановлено належності заявника до громадянства будь-якої держави.
 
2.     Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Положенням частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги його висновків не спростовують.
 
У частині першій статті 293 ЦПК України визначено, що окреме        провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
 
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
 
Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
 
Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.
При цьому, юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України           (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року). 
 
Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання дитини на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом                                         на 13 листопада 1991 року; постійного проживання на території України батьків (одного з них) дитини або іншого законного представника, з яким дитина постійно проживала станом на 24 серпня 1991 року чи 13 листопада 1991 року; постійного проживання особи на території України чи Української РСР на момент набрання законної сили вироку суду; наявності родинних зв`язків заявника з його батьками (усиновителями, з дідом, бабою); постійного проживання на території України діда та баби заявника; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо.
 
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
 
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
 
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). 
 
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
 
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
 
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
 
Забезпечивши повний та всебічний розгляд справи, взявши до уваги та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням усі надані ОСОБА_1 докази, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що заявник не довів того факту, що він постійно проживав на території України з 1991 року та станом на 24 серпня цього року. 
 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду апеляційної інстанції, оскільки ОСОБА_1 не було надано судам жодних доказів, які б достовірно та переконливо вказували на те, що він постійно проживав на території України станом на 24 серпня 1991 року, а показання свідків самі по собі не є достатнім доказом обґрунтованості його вимог, враховуючи обставини справи, тривалість часу, який минув, відсутність жодних інших письмових доказів, які б узгоджувалися між собою.
 
Посилання касаційної скарги на те, що Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області погодилося з обґрунтованістю його вимог, не заслуговують на увагу та не відповідають обставинам справи, зокрема, й змісту відзиву, який було подано заінтересованою особою до Верховного Суду.
 
Доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судового рішення суду апеляційної інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права й зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції. 
Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді апеляційної інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
 
Разом з тим, заявник не позбавлений можливості доводити свої вимоги в порядку, передбаченому законодавством.
 
Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість його судового рішення не впливають, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову без змін.
 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 грудня 2018 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий   Судді:	Д. Д. Луспеник   І. А. Воробйова   Б. І. Гулько   Р. А. Лідовець   Ю. В. Черняк