ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"17" лютого 2020 р.                                                                 Справа №909/1197/19

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:
головуючого судді                                                                                Кордюк Г.Т.
суддів                                                                                                    Кравчук Н.М.
                                                                                                    Плотніцького Б.Д.

секретар судового засідання  Матіїшин Х.В.                                                                                
розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ПБС",  б/н від 13.01.2020 (вх. №01-05/196/20 від 15.01.2020)
на додаткову ухвалу Господарського суду Івано-Франківської області від 30.12.2019 
у справі №909/1197/19 (суддя Кобецька С.М.)
за позовом:    Приватної виробничо-комерційної фірми "В.С.К.",м. Івано-Франківськ,
до відповідача:    Товариства з обмеженою відповідальністю "ПБС", м. Івано-Франківськ,
про стягнення 34 478,00грн, з яких: 29 788,34грн - основний борг, 542,14грн- пеня,    1 109,11грн - 3% річних, 3 038,41грн - інфляційні втрати.

За участю представників від:
позивача: не з`явились;
відповідача:  не з`явились;

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 10.12.2019 закрито провадження у справі за позовом Приватної виробничо-комерційної фірми "В.С.К." до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "ПБС" про стягнення 34 478,00 грн. на підставі пункту 2частини 1    статті 231 Господарського процесуального кодексу України.
20.12.2019 Приватна виробничо-комерційна фірма "В.С.К." подала до суду заяву про розподіл судових витрат, якою просила суд стягнути з відповідача на користь позивача 1 921,00грн. судового збору та 5 000,00грн. витрат на правничу допомогу.  
Додатковою ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 30.12.2019  у справі №909/1197/19 заяву  ПВКФ "В.С.К." про розподіл судових витрат задоволено частково, присуджено до стягнення з    Товариства з обмеженою відповідальністю "ПБС"    на користь  Приватної виробничо-комерційної фірми "В.С.К." 5 000,00грн. витрат на професійну правничу допомогу.
Додаткова ухвала суду мотивована тим, що ст.130 ГПК України регламентовано порядок розподілу судових витрат у разі закриття провадження у справі у зв`язку з відмовою позивача від позову, однак не встановлено порядок розподілу між сторонами судових витрат у разі закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмету спору. Оскільки провадження у справі закрито саме через відсутність предмету спору, а не відмову позивача від позову, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання позивача про відшкодування сплаченого ним судового збору за рахунок відповідача на підставі ч.3 ст. 130 ГПК України. При цьому, суд зазначив, що сплачений судовий збір підглядає поверненню позивачу за його клопотанням з державного бюджету у відповідності до п. 5 ч.1 ст.7 Закону України "Про судовий збір".  Однак, станом на 30.12.2020 клопотання позивача про повернення судового збору не надходило.
Разом з тим, враховуючи правове визначення обставин, які склались в даному випадку, наявні в матеріалах справи докази, характер спору, принципи співрозмірності та розумності судових витрат, суд прийшов до висновку про правомірність відшкодування позивачу за рахунок відповідача 5 000,00грн. витрат на професійну правничу допомогу, понесення яких підтверджено поданими позивачем доказами.
Не погодившись з вказаною додатковою ухвалою суду першої інстанції, відповідач звернувся до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить додаткову ухвалу Господарського суду Івано-Франківської області від 30.12.2019  у справі №909/1197/19 скасувати   та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви    Приватної виробничо-комерційної фірми "В.С.К."  у повному обсязі.
В обгрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт зазначає, що:
-  суд першої інстанції не встановив факту порушення відповідачем своїх зобов`язань перед позивачем, а тому покладення на відповідача витрат позивача на професійну правничу допомогу є неправомірним;
- суд першої інстанції порушив норми процесуального права, а саме положення ч.ч.2,3 ст. 221, ч.3 ст. 244 ГПК України, оскільки  виніс додаткову ухвалу про розподіл судових витрат  без повідомлення сторін та призначення судового засідання;
- суд позбавив відповідача процесуального права заперечувати проти доводів та клопотання позивача та брати участь у дослідженні доказів;
- заявлений розмір витрат на правову допомогу в сумі 5  000 грн. є явно неспівмірним заявленій ціні позову 34  478 грн.
03.02.2020 до суду від Приватної виробничо-комерційної фірми "В.С.К." поступив відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просить змінити додаткову ухвалу Господарського суду Івано-Франківської області від 30.12.2019  у справі №909/1197/19, доповнивши рішенням про повернення позивачу судового збору з бюджету.
При цьому, позивач не погоджується з доводами апеляційної скарги, зазначаючи, що:
- відповідач після отримання позовної заяви у даній справі сплатив заборгованість перед позивачем у сумі 34  487 грн., яка включає в себе також нараховану пеню, 3% річних та інфляційні втрати. Відтак, відповідач визнав  факт прострочення взятого на себе зобов`язання перед позивачем;
- відповідач не довів неспівмірності понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу;
- відповідно до положень ст. 221 ГПК України суд призначає судове засідання для вирішення питання про судові витрати лише у випадку, якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених ним судових витрат. Оскільки, позивач подав докази понесення ним витрат на професійну правничу допомогу у сумі 5  000 грн. разом з позовною заявою, посилання апелянта на обов`язок суду призначити судове засідання для розгляду заяви про розподіл судових витрат є безпідставним.
Автоматизованою системою документообігу суду справу  №909/1197/19  розподілено до розгляду судді – доповідачу Кордюк Г.Т. Введено до складу судової колегії суддів Кравчук Н.М. та Плотніцького Б.Д., що підтверджується витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.01.2020.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 20.01.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "ПБС" на додаткову ухвалу Господарського суду Івано-Франківської області від 30.12.2019 у справі №909/1197/19, розгляд апеляційної скарги призначено в судовому засіданні на 17.02.2020.
Сторони участі уповноважених представників  у судовому засіданні не забезпечили, хоча своєчасно та належним чином  були повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення.
Відповідно до ч.1 ст. 42 ГПК України учасники справи мають право, зокрема, брати участь у судових засіданнях.
Відповідно до ч.1 ст.202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Аналогічне положення викладене і у ч.12 ст. 270 ГПК України.
З оглядку на наведене,  колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників сторін.
Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм процесуального права зазначає наступне:
Як вбачається з матеріалів справи,   01.11.2019 Приватна виробничо-комерційної фірма "В.С.К." звернулась до Господарського суду Івано-Франківської області з позовною заявою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "ПБС"    34  478 грн. заборгованості, з яких: 29  788,34 грн. - основний борг за договором, 1  109,11 грн. - 3% річних, 3  308,41 грн. - інфляційні втрати, 542,14 грн. - пеня ( з врахуванням заяви позивача від 11.11.2019).
Статтею 124 ГПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.
З огляду на наведене, у позовній заяві позивач просив покласти на відповідача судові витрати пов`язані із розглядом справи, зазначивши попередній розрахунок таких: 1  921 грн. судового збору та 5  000 грн. фактично понесених витрат на професійну правничу допомогу.
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомоги позивачем додано до позовної заяви копії: договору про надання правничої допомоги від 25.10.2019, укладеного між Приватною виробничо-комерційною фірмою "В.С.К." та адвокатом Ткачишин С.М.; ордеру серії ІФ №053280 від 01.112019 на надання правової допомоги Приватній виробничо-комерційній фірмі "В.С.К."  у Господарському суді Івано-Франківської області адвокатом Ткачишин С.М.; свідоцтва про право зайняття адвокатською діяльністю №504 від 25.10.2004 адвоката Ткачишин С.М.; акту наданих послуг №1 від 30.10.2019 згідно договору від 25.10.2019, підписаного та скріпленого відтисками печаток Приватної виробничо-комерційної фірми "В.С.К." та адвоката Ткачишин С.М., на суму 5 000 грн.  (ознайомлення з документами, обрання тактики захисту, визначення доказів, які необхідно подати – 1  000 грн.; підготовка та складання позовної заяви – 4  000 грн.); квитанції до прибуткового касового ордера №18 від 01.11.2019  на суму 5 000,00грн.
Ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 14.11.2019 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі.
22.11.2019 до суду від позивача поступила заява про залишення позову без розгляду у зв`язку з погашенням відповідачем заборгованості у повному обсязі після відкриття провадження у справі.
10.12.2019 на підтвердження сплати заборгованості, стягнення якої є предметом позову у даній справі,  відповідач подав суду платіжне доручення №11685 від 14.11.2019 на суму 34  478 грн.
Ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 10.12.2019 закрито провадження у справі за позовом Приватної виробничо-комерційної фірми "В.С.К." до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "ПБС" про стягнення 34 478,00 грн. на підставі пункту 2 частини 1    статті 231 Господарського процесуального кодексу України у зв`язку з відсутністю предмета спору.
За приписами ч. 4  ст. 231 ГПК України про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету.
Оскільки в ухвалі про закриття провадження у справі суд не вирішив питання розподілу між сторонами судових витрат, 20.12.2019 Приватна виробничо-комерційної фірма "В.С.К." подала суду заяву про розподіл судових витрат, якою просила стягнути з відповідача на користь позивача 1 921,00грн. судового збору та 5 000,00грн. витрат на правничу допомогу.  
Відповідно до  статті 244 ГПК України  суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема, судом не вирішено питання про судові витрати
Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів з дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.
У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви.
Додаткове рішення або ухвала про відмову в прийнятті додаткового рішення можуть бути оскаржені.
Суд звертає увагу, що ухвала про закриття провадження у  даній справі була прийнята у відкритому судовому засіданні, проте розгляд заяви про розподіл судових витрат судом  першої інстанції в порушення ч.3 ст.  244 ГПК України  було здійснено без призначення судового засідання та без повідомлення учасників справи.
Згідно з ч. 3.  ст..277 ГПК України  порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо     справу (питання) розглянуто господарським судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою (п.3).
З урахуванням зазначеного, колегія суддів дійшла до висновку про скасування додаткової ухвали Господарського суду Івано-Франківської області від 30.12.2019  у справі №909/1197/19 та ухвалення нового судового рішення щодо заяви позивача про розподіл судових витрат.
Як зазначалось вище, у зв`язку з закриттям провадження у даній справі позивач просив суд стягнути з відповідача 1 921,00грн. судового збору та 5 000,00грн. витрат на правничу допомогу.  
Питання розподілу судових витрат у разі закриття провадження у справі врегульовано  ст. 130 ГПК України.
Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 130 ГПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. 
У разі укладення мирової угоди, відмови від позову, визнання позову відповідачем на стадії перегляду рішення в апеляційному чи касаційному порядку, суд у відповідній ухвалі у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення скаржнику (заявнику) з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним під час подання відповідної апеляційної чи касаційної скарги.
У разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.
Водночас  статтею 130 ГПК України  не встановлений порядок розподілу між сторонами судових витрат у разі закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору.
Натомість, пунктом 5 частини 1  статті 7 Закону України "Про судовий збір"  передбачено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанції.
Враховуючи те, що ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 10.12.2019 провадження у даній справі закрите в зв`язку з відсутністю предмету спору, а не з огляду на відмову позивача від позову відсутні правові підстави для відшкодування позивачу судового збору за рахунок відповідача на підставі ч.3  ст.130 ГПК України. Натомість сплачений судовий збір підглядає поверненню позивачу з Державного бюджету ухвалою суду.
Водночас, зі змісту ч. 1  ст. 7 Закону України «Про судовий збір»  слідує, що сплачена сума судового збору повертається виключно за клопотанням особи, яка його сплатила, а відтак, відсутність у матеріалах справи відповідного клопотання унеможливлює повернення судового збору судом.
З огляду на наведене та враховуючи відсутність в матеріалах справи доказів звернення позивача  до суду першої інстанції з клопотанням про повернення сплаченого судового збору з Державного бюджету, відсутні підстави для  повернення позивачу із бюджету судового збору.
Слід зазначити, що позивач не позбавлений права звернутись до місцевого господарського суду з відповідним клопотанням, оскільки  Закон України «Про судовий збір»  не містить присічних строків для звернення із клопотанням про повернення судового збору.
Разом з тим,  позивач просив суд першої інстанції стягнути з відповідача 5 000 грн. понесених ним  витрат на професійну допомогу з огляду на те, що відповідач задоволив позовні вимоги вже після пред`явлення позову у даній справі.
Відповідно до ч.3 ст. 130 ГПК України якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.
Статтею 123 ГПК України  передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частин 1 та 2  статті 126 ГПК України  витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;  2)  розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги,  встановлюється  згідно з умовами договору  про надання правничої допомоги  на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Згідно із частиною 3  статті 126 ГПК України  для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом,  та  здійснених ним витрат,  необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до ч.8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). 
Як зазначалось вище, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомоги позивачем додано до позовної заяви копії: договору про надання правничої допомоги від 25.10.2019, укладеного між Приватною виробничо-комерційною фірмою "В.С.К." та адвокатом Ткачишин С.М.; ордеру серії ІФ №053280 від 01.112019 на надання правової допомоги Приватній виробничо-комерційній фірмі "В.С.К."  у Господарському суді Івано-Франківської області адвокатом Ткачишин С.М.; свідоцтва про право зайняття адвокатською діяльністю №504 від 25.10.2004 адвоката Ткачишин С.М.; акту наданих послуг №1 від 30.10.2019 згідно договору від 25.10.2019, підписаного та скріпленого відтисками печаток Приватної виробничо-комерційної фірми "В.С.К." та адвоката Ткачишин С.М., на суму 5 000 грн.  (ознайомлення з документами, обрання тактики захисту, визначення доказів, які необхідно подати – 1  000 грн.; підготовка та складання позовної заяви – 4  000 грн.); квитанції до прибуткового касового ордера №18 від 01.11.2019  на суму 5 000,00грн.
Відповідно до ч.ч.4-6 ст. 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Отже, у розумінні положень частини 5  статті 126 Господарського процесуального кодексу України  зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини 5-6  статті 126 Господарського процесуального кодексу України).
Аналогічна позиція викладена у  постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 22.11.2019 у справі №902/347/18.
Як зазначалось вище, суд першої інстанції розглянув заяву позивача про розподіл судових витрат  без призначення судового засідання та без повідомлення учасників справи. Вказане, як наслідок, позбавило відповідача можливості заявити клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги.
Водночас, у апеляційній скарзі відповідач зазначає, що заявлений розмір витрат на правову допомогу в сумі 5  000 грн. є явно неспівмірним заявленій ціні позову 34  478 грн. 
Проте, застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині четвертій  статті 126 Господарського процесуального кодексу України. Ці критерії суд застосовує  за наявності наданих стороною, - яка вказує на неспівмірність витрат, - доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.
Відповідачем же не доведено у апеляційній скарзі належними та допустимим доказами неспівмірності заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу із складністю справи, обсягом та часом, витраченим адвокатом на виконання робіт, не  спростовано правильності розрахунків, виходячи з встановлених в акті приймання-передачі розміру, вартості та обсягу наданих послуг, що становить 1  000 грн. за ознайомлення з документами, обрання тактики захисту, визначення доказів, які необхідно подати, а також 4  000 грн. за підготовку та складання позовної заяви. 
Окрім того, у апеляційній скарзі відповідач  повністю заперечує проти стягнення витрат на професійну правничу допомогу, а не просить суд зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката та не доводить неспівмірності таких витрат.
Саме лише зазначення відповідачем про неспівмірність понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу не може бути підставою для їх зменшення судом.
Відтак, позивачем згідно з положеннями    статті 74 Господарського процесуального кодексу України доведено факт понесення витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції в розмірі 5 000 грн., а відповідачем не доведено неспівмірності вказаних витрат.
Покликання апелянта на те, що суд першої інстанції при закритті провадження у справі  не встановив факту порушення відповідачем своїх зобов`язань перед позивачем,  судом апеляційної інстанції відхиляється, оскільки предметом позову у даній справі була вимога позивача про стягнення з відповідача 34  478 грн. заборгованості, з яких: 29  788,34 грн. основний борг, 1  109,11 грн. 3% річних, 3  308,41 грн. інфляційні втрати, 542,14 грн. пені.  і відповідачем вже після пред`явлення позову сплачено позивачу усю суму заборгованості, в тому числі і нараховані 3% річних, інфляційні втрати та  пеню. Таким чином, позивач визнав факт порушення своїх зобов`язань перед позивачем.
З огляду на  все викладене вище в сукупності, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у суді першої  інстанції в розмірі 5  000 грн.
Керуючись ст.ст.244, 269, 270, 271, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, -

Західний апеляційний господарський суд ПОСТАНОВИВ:
1.          Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ПБС" задоволити частково. 
2.          Додаткову ухвалу Господарського суду Івано-Франківської області від 30.12.2019 у справі   №909/1197/19 скасувати та прийняти нове судове рішення.
3.          Заяву Приватної виробничо-комерційної фірми "В.С.К." про розподіл судових витрат задоволити частково.
4.          Стягнути з    Товариства з обмеженою відповідальністю "ПБС"   (76018, м. Івано-Франківськ, вул. Тичини,8А, ідентифікаційний код 32872788) на користь    Приватної виробничо-комерційної фірми "В.С.К." "   (76018, м. Івано-Франківськ, вул. Євгена Коновальця, 147/35, ідентифікаційний код 20546451) 5 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.
5.          В задоволенні решти вимог заяви   Приватної виробничо-комерційної фірми "В.С.К." про розподіл судових витрат відмовити.
6.          Постанова набирає законної сили з моменту прийняття.
7.          Порядок та строк оскарження встановлені ст. ст.288, 289 ГПК України.

Головуючий суддя                                                                      Кордюк Г.Т.

Суддя                                                                                 Кравчук Н.М.

Суддя                                                                                          Плотніцький Б.Д.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 20.02.2020.