ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/133/20 Справа № 201/6094/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Антонюк А.А. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2020 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.
за участю секретаря - Порубай М.Л., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Соборний районний у місті Дніпрі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про визнання батьківства та внесення змін до актового запису про народження дитини, -

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2018 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, обгрунтовуючи свої вимоги тим, що він знайомий з відповідачкою по справі близько 20 років, в них були доволі дружні стосунки, які з 2000 року перейшли у стосунки. ІНФОРМАЦІЯ_1 у відповідачки народилася донька ОСОБА_3 , біологічним батьком якої є, на його думку, саме він. Однак відповідач відмовилась вказати позивача батьком дитини. З грудня 2017 року донька ОСОБА_3 постійно проживає разом з позивачем. Оскільки документально позивач не є батьком ОСОБА_3 , в нього постійно виникають труднощі у всіх офіційних структурах та організаціях, оскільки для вирішення будь-яких соціально-побутових потреб дитини необхідна присутність одного з офіційних батьків. У зв`язку з чим позивач вимушений звернутися до суду з позовом для встановлення свого батьківства. 
Позивач просив суд ухвалити рішення про визнання його батьківства і внесення змін до актового запису про народження доньки, задовольнивши уточнену позовну заяву в повному обсязі. 
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 грудня 2018 року позовну заяву було задоволено у повному обсязі. Визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, батьком малолітньої дитини: дочки ОСОБА_3 , народженої ІНФОРМАЦІЯ_1 . Внесено зміни до актового запису про народження малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зазначивши в графі "батько" - "громадянин України, ОСОБА_2 ", який народився ІНФОРМАЦІЯ_4 у м. Дніпропетровську.
Не погодившись із таким рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати оскаржуване рішення суду, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та на неправильне застосування норм матеріального права.
Інші учасники процесу своїм правом, передбаченим положеннями ст. 360 ЦПК України щодо подання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , не скористалися.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - залишити без змін, з наступних підстав.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції встановив, що сторони по справі знайомі близько 20 років, в них були доволі теплі дружні відносини; деякий час сторони мали стосунки; ІНФОРМАЦІЯ_1 у відповідачки народилась донька ОСОБА_3 .
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з обгрунтованості та доведеності позовних вимог, зокрема, наявності експертного висновку про біологічне батьківство № MG18-54421/C1F1 від 27.09.2018 р., складений фахівцями компанії ТОВ "Медікал Геномікс", відповідно до якого біологічне батьківство ОСОБА_2 по відношенню до дитини ОСОБА_3 не може бути виключено, вирогідність батьківства - 99,9999%. 
В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що ОСОБА_2 не є батьком ОСОБА_3 , він не надав суду належних доказів, не довів факт свого батьківства стосовно дитини. ОСОБА_1 зазначає, що її донька ОСОБА_3 постійно проживає із нею, апелянт нікуди не виїжджала з міста Дніпра, постійно водить дитину до дитячого садка, перебувала з нею на стаціонарному лікуванні. Вказує, що позивач ОСОБА_2 не цікавиться долею дитини. У зв`язку з зазначеним апелянт вважає, що суд безпідставно визнав ОСОБА_2 батьком ОСОБА_3 . 
Однак, колегія суддів не погоджується з такими доводами апелянта, з наступних підстав.
Так, відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів має право звернутись кожна особа.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ст.125 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається за заявою матері та батька дитини, за рішенням суду.
Відповідно до ст.128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 СК України, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.
Відповідно до ст.135 СК України, при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.
Відповідно до роз`яснень п. 9 Постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2008 року "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", за нормою статей 213,215 ЦПК України, рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах РАЦС (прізвище, ім`я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено).
Відповідно до п.п. 20 п. 1 Розділу ІІІ Правил реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року №52/2 з відповідними змінами, при вирішенні судом спорів про визнання батьківства, материнства, оспорювання батьківства чи материнства, встановлення фактів батьківства та материнства зміни до актових записів про народження вносяться відповідно до законодавства, яке регулює порядок внесення змін до актових записів цивільного стану.
Відповідно до п.2.13.1 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, які затверджено наказом Міністерства юстиції України 12 січня 2011 року 96/5 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 14 січня 2011 року за № 55/18793, рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану, є підставою для внесення відповідних змін до актового запису.
За положеннями ст. 134 СК України на підставі заяви осіб, зазначених у статтях 126,127 СК України або рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до Книги реєстрації народжень та видає нове свідоцтво про народження.
Згідно із Конвенцією про права дитини, ратифікованою Постановою Верховної Ради від 27 лютого 1991 року держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її; благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави - учасниці вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних, соціальних і просвітніх заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань, відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження та експлуатації, включаючи сексуальні зловживання, з боку батьків, законних опікунів чи будь-якої іншої особи, яка турбується про дитину.
Твердження апелянта про те, що ОСОБА_2 не є батьком ОСОБА_3 та він не довів факт свого батьківства стосовно дитини, колегія суддів відхиляє з огляду на таке.
До матеріалів цивільної справи № 201/6094/18 долучений оригінал експертного висновку про біологічне батьківство № MG18 -54421/C1F1 від 27.09.2018 р., складений фахівцями компанії ТОВ "Медікал Геномікс", відповідно до якого біологічне батьківство ОСОБА_2 по відношенню до дитини ОСОБА_3 не може бути виключено, вирогідність батьківства - 99,9999%. (т. 1 а.с. 44).
В ході судового розгляду в суді апеляційної інстанції, представник позивача - ОСОБА_4 заявив клопотання про призначення судово-генетичної експертизи для вирішення питання, чи є ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , біологічним батьком дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .
Відповідач ОСОБА_1 не заперечувала проти призначення по справі судово-генетичної експертизи.
Таким чином, 10 квітня 2019 року ухвалою Дніпровського апеляційного суду клопотання представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 про призначення судово-генетичної експертизи задоволено. Призначено у справі судово-генетичну експертизу, проведення якої доручено експертам Дніпропетровського обласного бюро судово-медичних експертиз. 
Однак, вказана ухвала суду була повернута без виконання в зв`язку з неявкою ОСОБА_1 з дитиною 22.04.2019 р., 25.04.2019 р. та 06.05.2019 р. на експертизу.
09 жовтня 2019 року ухвалою Дніпровського апеляційного суду було повторно направлено на виконання експертам Дніпропетровського обласного бюро судово-медичних експертиз: м. Дніпро, вул. Соборна, 14, ухвалу колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду від 10 квітня 2019 року про призначення судово-генетичної експертизи у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 грудня 2018 року.
Проте, ухвала суду також була повернута без виконання в зв`язку з неявкою дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_7 та 18.11.2019 р. на експертизу, та ненадання біологічних зразків дитини 02.12.2019 р.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 була належним чином повідомлена про дати проведення судово-генетичної експертизи, що підтверджується наявністю в матеріалах справи телефонограм щодо повідомлення сторін про проведення експертизи ( т. 2 а.с. 23, 31), а також рекомендованого повідомлення про вручення відповідачеві поштового відправлення ( т. 2 а.с. 24). 
Європейський суд з прав людини зауважив, що «в ході національного розгляду суд призначив ДНК-тест з метою вирішення цього спору про батьківство. Тест продемонстрував, що відповідач був батьком дитини з ймовірністю 99,99 відсотків. Суд враховує, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (Калачова проти Російської Федерації, №3451/05, §34, від 07 травня 2009 року).
Відповідно до п. 2.5 Правил проведення судово-медичних експертиз (досліджень) у відділеннях судово-медичної імунології бюро судово-медичної експертизи № 6 від 17 січня 1995 року. Судово-медична експертиза спірного батьківства, спірного материнства і підміни дітей: 2.5.1. Експертизи спірного батьківства, спірного материнства і підміни дітей проводяться з метою встановлення можливості чи неможливості походження дитини від передбачених осіб на підставі законів наслідування властивостей людського організму методом геномної дактилоскопії, або шляхом дослідження групового поліморфізму антигенів, білків, ферментів тощо. 2.5.2. Дані експертизи виконуються згідно з тими самими положеннями, на тих самих підставах і в тому самому порядку, що й експертизи речових доказів. 2.5.3. При проведенні експертиз слід враховувати строки закінчення формування систем крові. 2.5.4. Експертиза спірного батьківства, спірного материнства і підміни дітей проводиться в такій послідовності: а) ознайомлення з наданими документами; б) збір анамнезу (перенесені захворювання, трансфузії крові тощо); в) відбір крові і слини; г) аналіз крові, а при необхідності і слини; д) складання підсумку. 2.5.5. Забір крові і слини в осіб, які проходять у справі, здійснюється тільки при одночасному їх прибутті до відділення. 2.5.6. Експертиза спірного батьківства, спірного материнства і підміни дітей може бути проведена у випадку, коли одного з батьків чи дитини немає в живих, але є який-небудь біологічний матеріал від них (пляма крові, виділення, волосся тощо) чи медична документація з зазначенням групи крові. 2.5.7. Підсумки експертизи повинні будуватися на результатах дослідження. 
Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що висновок експерта має суттєве значення для встановлення факту наявності чи відсутності кровного споріднення між позивачем ОСОБА_2 та дитиною ОСОБА_3 .
ОСОБА_1 належним чином не довела, що їй заважало забезпечити особисту явку та явку дитини до експерта з метою відібрання зразків для проведення експертизи встановлення біологічного батьківства. Колегія суддів зважає на те, що справа знаходилася на розгляді в суді апеляційної інстанції тривалий час, оскільки неодноразово відкладалася слуханням за клопотаннями апелянта. Також справа неодноразово направлялась до експертної установи, та поверталась без виконання ухвали про призначення експертизи з причин неявки до експертної установи саме апелянта, в чому колегія суддів вбачає небажання та ухилення ОСОБА_1 від проведення експертизи. 
Згідно ст.109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.
В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 стверджує, що ОСОБА_2 не цікавиться долею доньки ОСОБА_3 , не приймає участь у житті дитини.
Однак, ОСОБА_2 надав суду докази, а саме, фотокартки, які підтверджують наявність зв`язка та участі у житті дитини, а також копії платіжних документів за 2015-2019 р.р., згідно яких ОСОБА_2 постійно матеріально підтримував свою доньку шляхом переведення грошових коштів на розрахунковий рахунок відповідача ОСОБА_1 ( т. 1 а.с.152-193). Як вбачається з матеріалів справи апелянт приймала ці кошти та не заперечувала проти спілкування ОСОБА_2 з донькою.
Безпідставними є посилання ОСОБА_1 на те, що вказані грошові кошти були переведені на її розрахунковий рахунок в рахунок погашення кредиту, який апелянт нібито взяла на своє ім`я за проханням ОСОБА_2 , оскільки такі твердження є голослівними та не підтверджуються будь-якими доказами. Ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції такі докази надані не були.
Згідно ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Як у суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду справи апелянтом не було надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 не є батьком  ОСОБА_3 . Поведінка апелянта свідчить про очевидне ухилення від проведення експертизи.
Також, колегія суддів звертає увагу на те, що апелянт ОСОБА_1 не заперечує той факт, що був час, коли вона давала згоду ОСОБА_2 проводити час з дитиною ОСОБА_3 , приймати участь у її житті, спілкуватися. 
Згідно ч. 2 ст. 157 Сімейного кодексу України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. В свою чергу ч. 3 ст. 157 Сімейного кодексу України зобов`язує того із батьків, з ким проживає дитина, не чинити перешкод тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та надати можливості брати участь у її вихованні. Ч. 4 ст. 157 Сімейного кодексу України передбачено, що «батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини». 
Надані ОСОБА_2 докази та пояснення лише підтверджують прагнення позивача брати участь у житті та вихованні своєї дитини ОСОБА_3 , піклуватися про неї, матеріально забезпечувати.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції обгрунтовано ухвалив рішення в межах заявлених вимог і на підставі доказів, наданих позивачем.
Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.
Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.
Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).
       Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. 
Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  - залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 грудня 2018 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

       Головуючий:                                                        В.С. Городнича

Судді:                                                                О.П. Варенко
                                                                       
                                                                       О.В. Лаченкова