Постанова
Іменем України
 
12 лютого 2020 року
місто Київ
 
справа № 346/3395/17
провадження № 61-1124св17
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Усика Г. І., Яремка В. В.,
 
учасники справи:
позивачі:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
відповідачі: Державне підприємство «Коломийське лісове господарство», Шепарівцівська сільська рада,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Державного підприємства «Коломийське лісове господарство» на рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 11 вересня 2017 року у складі суді П`ятковського В. І. та ухвалу Апеляційного суду 
Івано-Франківської області від 24 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Мелінишин Г. П., Василишин Л. В., Пнівчук О. В.,
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Стислий виклад позиції позивача
У липні 2017 року  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулися до суду із позовом про визнання відмови на проведення позивачами приватизації квартири АДРЕСА_1 незаконною; визнання за позивачами права на приватизацію зазначеної квартири.
Позивачі обґрунтовували заявлені вимоги тим, що 06 листопада 1997 року Коломийський держлісгосп видав дозвіл, на підставі якого 12 листопада 1997 року виконавчий комітет Шепарівцівської сільської ради народних депутатів Коломийського району Івано-Франківської області видав ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ордер на право зайняття службового житлового приміщення, загальною площею 30, 00 кв. м, яке складається із однієї ізольованої кімнати у відомчому будинку Шепарівцівського лісництва, за адресою: АДРЕСА_1 .
27 червня 2007 року виконавчий комітет Шепарівцівської сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області видав ордер на службове житлове приміщення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з сім`єю з чотирьох осіб, на право зайняття службового приміщення, загальною площею 57, 3 кв. м, яке складається з однієї кімнати, кухні, коридору, у відомчому будинку Шепарівцівського лісництва Державного підприємства «Коломийське лісове господарство» (далі - ДП «Коломийський лісгосп») за адресою: АДРЕСА_1 .
З часу одержання у користування квартири позивачі проживають у ній, крім того між ними та ДП «Коломийський лісгосп», починаючи з 2000 року і на час звернення до суду із позовом, щороку укладаються договори тимчасового найму житлового приміщення спірної квартири. ОСОБА_1 значиться у списках громадян, що мають право на отримання приватизаційних паперів за адресою: АДРЕСА_1 , та житловий чек не використав. 
ОСОБА_2 зареєстрована у списках жителів с. Возилів Бучацького району під № 972 та житловий чек не використала. 15 березня 2017 року з метою здійснення права приватизації ОСОБА_1 звернувся із заявою до директора ДП «Коломийський лісгосп» про приватизацію квартири  АДРЕСА_1 . Проте відповідач у листі від 27 березня 2017 року відмовив позивачам у приватизації житлової квартири, посилаючись на те, що будинок на АДРЕСА_1 перебуває на балансі ДП «Коломийський лісгосп» як нежитлове приміщення, в якому знаходиться контора Шепарівцівського лісництва, і не входить до переліку об`єктів приватизації, передбачених законом.
Стислий виклад заперечень відповідача
Відповідачі позов не визнали, просили відмовити у його задоволенні.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 11 вересня 2017 року позов задоволено. Визнано відмову ДП «Коломийський лісгосп», виконавчого комітету Шепарівцівської сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області на проведення позивачами приватизації квартири АДРЕСА_1 незаконною. Визнано за позивачами право на приватизацію зазначеної квартири.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції керувався тим, що позивачі на підставі ордера та договорів найму мають право користування квартирою АДРЕСА_1 та проживають в ній. Зазначене приміщення є житловим, не відноситься до службового житла та належить на праві власності державі в особі ДП «Коломийський лісгосп». А тому відповідно до законодавства вони мають право на приватизацію спірного житла. Відтак дії відповідачів щодо відмови у проведенні приватизації цієї квартири є неправомірними.
Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 24 жовтня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції, зазначивши, що згідно з договором найму позивачі мають право користування квартирою, проживають у ній постійно, згадане приміщення є жилим, не відноситься до службових, а тому воно підлягає приватизації, оскільки належить на праві власності державі в особі державного підприємства.
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ засобами поштового зв`язку у листопаді 2017 року, ДП «Коломийський лісгосп» просило скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, увалити нове про відмову у задоволенні позову.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга обґрунтовувалася порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заявник зазначив, що суди не взяли до уваги, що спірне приміщення є нежитловим, більше того, видавалось позивачам для тимчасового проживання як службове приміщення. 
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
У наданому відзиві позивачі просили касаційну скаргу залишити без задоволення з підстав її необґрунтованості та недоведеності.
ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 грудня 2017 року касаційну скаргу залишено без руху та надано заявнику строк для усунення недоліків.
Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Відповідно до підпункту 11 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України заяви і скарги, подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, провадження за якими не відкрито на момент набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цієї редакції Кодексу. Такі заяви чи скарги не можуть бути залишені без руху, повернуті або передані за підсудністю, щодо них не може бути прийнято рішення про відмову у прийнятті чи відмову у відкритті провадження за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу, якщо вони подані з додержанням відповідних вимог процесуального закону, які діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX (далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Враховуючи, що касаційна скарга у справі, що переглядається, подана у листопаді 2017 року, вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-IX.
Матеріали касаційного провадження передано до Верховного Суду у грудні 2017 року.
Ухвалою Верховного Суду від 05 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ДП «Коломийське лісове господарство», ухвалою від 03 лютого 2020 року справу призначено до судового розгляду.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд перевірив у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.
Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 12 листопада 1997 року виконавчим комітетом Шепарівцівської сільської ради ОСОБА_1 (квартиронаймач) та ОСОБА_2 (дружина) видано ордер на право зайняття службового житлового приміщення, загальною площею 30, 00 кв. м, яке складається із однієї ізольованої кімнати у відомчому будинку Шепарівцівського лісництва за адресою: АДРЕСА_1 . Підставою видачі цього ордера був дозвіл директора Коломийського держлісгоспу Равлюка І. П.
У подальшому, 27 червня 2007 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з сім`єю із чотирьох осіб видано ордер на право зайняття службового приміщення (кв. № 2), загальною площею 57, 3 кв. м, підставою якого також був дозвіл директора ДП «Коломийський лісгосп». Зазначене приміщення складається з однієї кімнати, кухні та коридору.
Встановлено, що з 2000 року між ДП «Коломийський лісгосп» та ОСОБА_1 укладались договори найму житлового приміщення у будинку, що закріплений за відповідачем. Зокрема, із ОСОБА_1 укладені договори найму від 03 квітня 2000 року, 03 січня 2001 року, 06 березня 2002 року, 10 січня 2003 року, 10 січня 2004 року, 10 січня 2005 року, 10 січня 2006 року, 10 січня 2007 року, 02 січня 2008 року, 22 січня 2009 року, 05 січня 2010 року, 04 січня 2011 року, 24 січня 2012 року, 31 січня 2013 року, 02 січня 2014 року та від 02 січня 2015 року.
Згідно із довідкою Шепарівцівської сільської ради від 02 вересня 2016 року № 701 позивачі зареєстровані та проживають у зазначеній квартирі. При цьому відповідно до цієї довідки ОСОБА_1 зареєстрований у квартирі з 23 вересня 1994 року, ОСОБА_2 - з 12 листопада 1997 року, ОСОБА_4 - з 04 березня 1998 року, а ОСОБА_3 - з 14 листопада 2005 року.
Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі
Відповідно до вимог статті 47 Конституції України держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
Відповідно до статті 50 ЖК Української РСР жиле приміщення, що надається громадянам для проживання, має бути благоустроєним стосовно до умов даного населеного пункту, відповідати встановленим санітарним і технічних вимогам. При наданні жилих приміщень не допускається заселення однієї кімнати особами різної статі, старшими за дев`ять років, крім подружжя. Не допускається також заселення квартири, збудованої для однієї сім`ї, двома і більше сім`ями або двома і більше одинокими особами, за винятком випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 54 цього Кодексу. Особам похилого віку, а за висновком лікувально-профілактичного закладу також відповідним категоріям осіб з інвалідністю і хворим на їх прохання жилі приміщення надаються на нижніх поверхах або в будинках з ліфтами.
Відповідно до частини першої статті 4 ЖК Української РСР жилі будинки і жилі приміщення в будівлях, що належать державі, є державним житловим фондом.
Частиною першою статті 5 ЖК Української РСР передбачено, що державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд).
За змістом частини першої статті 1 Закону України від 19 червня 1992 року «Про приватизацію державного житлового фонду» № 2482-XII (далі - Закон № 2482-XII) суть приватизації державного житлового фонду полягає у відчуженні на користь громадян України, тобто у їх власність, як квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, так і належних до них господарських споруд і допоміжних приміщень (підвалів, сараїв тощо) цього фонду.
Згідно з частинами першою, другою статті 2 Закону № 2482-XII до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму. Не підлягають приватизації: квартири-музеї; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`яток садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей); квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС.
Частинами четвертою, п`ятою статті 5 Закону № 2482-XII передбачено, що право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз.
Згідно зі статтею 8 Закону № 2482-XII приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.
Згідно зі статтею 61 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Типовий договір найму жилого приміщення, правила користування жилими приміщеннями, утримання жилого будинку і придомової території затверджуються Радою Міністрів Української РСР. Умови договору найму жилого приміщення, що обмежують права наймача та членів його сім`ї порівняно з умовами, передбаченими законодавством Союзу РСР, цим Кодексом, Типовим договором найму жилого приміщення та іншими актами законодавства Української РСР, є недійсними.
Відповідно до частини першої статті 118 ЖК Української РСР службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.
Пунктом 3 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР «Про службові жилі приміщення» від 04 лютого 1988 року № 37, визначено, що жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів за клопотанням адміністрації підприємства, установи, організації. В тих випадках, коли підприємство, установа, організація розташована на території одного населеного пункту (району в місті), а жиле приміщення на території іншого, рішення про його включення до числа службових приймається виконавчим комітетом Ради народних депутатів за місцем знаходження приміщення.
Водночас, як встановлено судами, спірна квартира у встановленому законом порядку не була віднесена до числа службових. При цьому необхідно виходити з того, що приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду вважаються службовими з часу винесення рішення виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради про включення їх до числа службових.
За відсутності такого окремого рішення підстави для висновку про те, що спірне жиле приміщення є службовим, відсутні.
Відповідно до частини першої статті 58 ЖК Української РСР ордер є єдиною підставою для вселення в надане громадянину жиле приміщення.
Як встановлено судами, 12 листопада 1997 року, виконавчим комітетом Шепарівцівської сільської ради ОСОБА_1 та ОСОБА_2 видано ордер на право зайняття службового житлового приміщення, загальною площею 30, 00 кв. м. У подальшому 27 червня 2007 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з сім`єю із чотирьох осіб видано ордер на право зайняття службового приміщення (кв. № 2), загальною площею 57, 3 кв. м. При цьому, враховуючи спеціальний порядок віднесення квартир до числа службових, визначення у наданих ордерах квартир як службових не має правового значення, оскільки такого статусу квартира набуває лише після прийняття відповідного рішення.
Оцінка наявності висновків Верховного Суду, що можуть мати обов`язкове значення під час розгляду цієї справи 
Під час розгляду цієї справи Верховний Суд здійснив оцінку правового висновку Верховного Суду у постанові від 29 січня 2020 року у справі № 346/5822/16-ц (провадження № 61-17048св18) із аналогічними позовними вимогами, відповідно до якого позивач не набув права на приватизацію спірного приміщення, оскільки у зазначеній справі судами не встановлено факт видачі позивачам ордера, а також факт реєстрації місця проживання сторони за адресою спірної квартири.
У справі, що переглядається, судами встановлено, що позивачі вселилися у спірну квартиру на підставі ордера, зареєстрували своє місце проживання за її адресою та постійно проживають у ній як у єдиному місці проживання.
З урахуванням наведеного, встановивши, що у цій справі та справі № 346/5822/16-ц (провадження № 61-17048св18) є відмінними фактичні обставини, що виникли між учасниками, Верховний Суд зробив висновок про відсутність підстав для застосування під час розгляду цієї справи висновків, які викладені Судом під час вирішення зазначеної цивільної справи.
Таким чином, висновки судів першої та апеляційної інстанцій, перевірені в межах касаційного перегляду, відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, доказам у справі цими судами надана належна правова оцінка. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Загальні висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Резюмуючи, Верховний Суд врахував, що позивачі вселилися у спірне житло у встановленому житловим законодавством порядку на підставі належним чином виданого ордера, проживали у цьому житло постійно й протягом тривалого періоду часу, зареєстрували за адресою спірного житла своє постійне місце проживання, набули право користування цим житлом.
Відповідачем визнано призначення та характеристики спірного приміщення як житлового, оскільки з позивачами щорічно укладалися договори про найм житлового приміщення, що також свідчить про тривалість таких правових відносин між сторонами та його правову природу. За усіма обставинами справи, враховуючи неодноразове, періодичне та регулярне укладення з позивачем договорів найму житла, суди мають виходити з того, що такі відносини набули постійний характер, а сама умова про річний строк, на які укладалися зазначені договори найму житла, не мала правого значення, оскільки зазначене приміщення використовувалося як житло для постійного проживання позивача та членів його сім`ї.
При цьому, Верховний Суд визнає спростованими доводи відповідача про службове призначення цього житла, оскільки ним не дотримано відповідний обов`язковий порядок віднесення житлових приміщень до числа житлових.
З урахуванням наведеного Верховний Суд зробив висновок, що наймач житлового приміщення державного житлового фонду разом з членами його сім`ї набув право на його отримання у власність у порядку приватизації.
Враховуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись статтями 400, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Державного підприємства «Коломийське лісове господарство» залишити без задоволення.
Рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 11 вересня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 24 жовтня 2017 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                               О. В. Ступак

Судді                                                                                                            І. Ю. Гулейков

                                                                                                                      С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко