ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/4885/18  Номер провадження 22-ц/814/17/20	Головуючий у 1-й інстанції Васильєва Л. М.  Доповідач ап. інст. Лобов О. А.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2020 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючий суддя Лобов О.А.,
судді: Дорош А.І., Триголов В.М., 
за участю секретаря Ачкасової О.Н.
розглянув у відкритому судовому засіданні у м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м.Полтави від 12 лютого 2019 року (час ухвалення судового рішення 11.02.2019 року з 16:41:33 год. до 12.02.2019 року 10:49:35 год., дата виготовлення повного тексту судового рішення не зазначена) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту родинних відносин, визнання права власності на спадкове майно та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту родинних відносин, визнання свідоцтва про право власності частково недійсним, визнання права власності.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

в с т а н о в и в:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , просила:
встановити факт, що вона є рідною племінницею ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
вирішити питання судових витрат.
В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла її рідна тітка ОСОБА_3 , вона є її спадкоємцем, після звернення до нотаріуса з документами для оформлення спадщини їй було роз`яснено про необхідність звернутися до суду для підтвердження родинних зав`язків із померлою.
Окрім того, стверджувала, що ОСОБА_2 не має жодних прав на спірну квартиру, оскільки покійна отримала її у власність одноособово, пайові внески нею були сплачені також за власний кошт. 

У жовтні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_1 із зустрічним позовом, після уточнення вимог, просив:
встановити факт, що він і ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебували у зареєстрованому шлюбі,
визнати спірну квартиру спільною сумісною власністю подружжя,
визнати свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії ЯЯЯ № 726968 від 01.03.2006 року частково недійсним: у частині розподілу часток, а саме у розмірі 61/500 частки, та скасувати проведену за цим свідоцтвом державну реєстрацію запису про право власності на нерухоме майно, а саме, на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ,
визнати за ним право власності на 61/500 частини спірної квартири.
Вирішити питання судових витрат.
В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що під час перебування у шлюбі з ОСОБА_3 виплачував пайові внески разом з колишньою дружиною, а тому спірна квартира є їхньою сумісною власністю.
02.11.2018 ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_4 подала заяву про застосування позовної давності до зустрічних позовних вимог.

Рішенням Київського районного суду м.Полтави від 12 лютого 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено. 
Встановлено факт, що ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , була дружиною ОСОБА_2 та перебувала у зареєстрованому шлюбі з 22 липня 1976 року по 16.02.1983 рік.
Визнано частково недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане ГУ з питань ЖКО населення на ім`я ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 30,2 кв.м., житловою площею 16,9 кв.м., що видане на підставі рішення виконавчого комітету Київської районної у м.Полтаві ради № 67 від 14.02.2006 року, в частині права власності на 61/500 частки квартири.
Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_2 .
Визнано за ОСОБА_2 право власності на 61/500 частки квартири АДРЕСА_2 загальною площею 30,2 кв.м., житловою площею 16,9 кв.м.
Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове про задоволення позову ОСОБА_1 в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказувала на те, що суд першої інстанції при вирішенні спору порушив принцип повного і всебічного з`ясування обставин справи, оскільки розгляд здійснювався однобоко, у порушення принципу змагальності та з ігноруванням права позивача за первісним позовом на захист, у зв`язку з чим знівельовано вимогу про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі. 
Вказувала, що суд першої інстанції не звернув увагу на докази, надані нею та покази свідків, які підтверджують родинні стосунки з ОСОБА_3 . Не застосував строк позовної давності до позовних вимог ОСОБА_2 .
Також вказувала, що ОСОБА_3 набула право власності на спірну квартиру лише після розірвання шлюбу з ОСОБА_2 , а тому дане майно не може бути спільною власністю подружжя, можуть бути спільною власністю лише паєнакопичення за період шлюбу.
       Стверджувала, що суд безпідставно не взяв до уваги факти, встановлені судовими рішеннями при розгляді її заяви в порядку окремого провадження. 

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 навів свої заперечення по кожному з доводів апеляційної скарги і,посилаючись на правильність висновків суду першої інстанції, просить рішення Київського районного суду м.Полтави залишити без змін.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 01 квітня 2019 року відкрито провадження у цивільній справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 (т.2 а.с.81-82).

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 08 квітня 2019 року справу призначено до розгляду 22 квітня 2019 року (т.2 а.с.85).

У судовому засіданні 22 квітня 2019 року оголошена перерва (т.2 а.с.118-119).

Судове засідання 24 квітня 2019 року відкладено (т.2 а.с.136).

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 22 травня 2019 року зупинено провадження у справі у зв`язку з отриманням відомостей про смерть ОСОБА_2 (08 травня 2019 року) до залучення до участі у справі його спадкоємців (т.2 а.с.174-176).

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 27 січня 2020 року відновлено провадження у справі; залучено до участі у справі в якості відповідачів за первісним позовом і позивачів за зустрічним позовом спадкоємців ОСОБА_2 : ОСОБА_5 і ОСОБА_6 (т.2 а.с.174-175). 

Апеляційний суд, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав:
Відповідно п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення у разі порушення судом першої інстанції норм процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права. 
З матеріалів справи вбачається, що згідно свідоцтва про народження від 29.08.1950 року батьками ОСОБА_7 були ОСОБА_8 та ОСОБА_9 (т.1 а.с.12).
Рішенням Виконкому Полтавської міської ради депутатів трудящих від 23 травня 1968 року затверджено та утворено ЖБК «Комунальник», затверджено список у складі 100 членів кооперативу (т.1 а.с.203).
ОСОБА_7 у 1968 році прийняли до членів ЖБК «Комунальник» та вона сплатила вступний внесок у розмірі 35 рублів (т.1 а.с.32).
Згідно ордеру №473 від 07.07.1971 року ОСОБА_7 отримала квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 30,37 кв.м., житловою площею 16,36 кв.м., належну ЖБК «Комунальник» (т.1 а.с.28).
22 липня 1976 року ОСОБА_7 уклала шлюб з ОСОБА_2 та змінила прізвище на ОСОБА_10 (т.1 а.с.92).
ОСОБА_2 та ОСОБА_11 разом проживали за адресою: АДРЕСА_2 .
16 лютого 1983 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_11 розірвано, складено відповідний актовий запис № 90 та видано свідоцтво про розірвання шлюбу (т.1 а.с.91). Після розірвання шлюбу ОСОБА_12 прізвище записано « ОСОБА_10 ». 
Згідно листа УДПСУ в Полтавській області № 1/9-3743 від 23 травня 2016 року ОСОБА_2 , 1951 р.н., вибув 27 листопада 1981 року з Полтавського СІЗО для відбування покарання до Свердловської виправної колонії управління ДПтС України Луганської області №38, згідно вироку Зіньківського районного суду Полтавської області від 12 жовтня 1981 року (а.с.65).
Згідно довідки ЖБК «Комунальник» №24 від 15.02.1991 року ОСОБА_3 у 1986 році сплатила повністю пайовий внесок до житлового кооперативу у розмірі 2 762 рубл. (т.1 а.с.31).
Довідкою № 62 від 25.04.2016 року ЖБК «Комунальник» повідомив, що ОСОБА_3 стала членом кооперативу «Комунальник» у 1970 році і їй у 1971 році був виданий ордер на квартиру АДРЕСА_2 . Дана квартира коштувала 2 762 крб., перший внесок був сплачений в сумі 1 270 крб. в IVкварталі 1970 року, і залишок суми в сумі 1 492 крб. був сплачений рівномірними частинами до 1984 року, починаючи з ІІІ кварталу 1971 року (т.1 а.с.93).
Довідкою № 69 від 03.12.2018 року ЖБК «Комунальник» повідомило, що за період з 22 липня 1976 року по 16.02.1983 року пайові внески за квартиру АДРЕСА_2 виплачені у розмірі 675 крб., а повністю виплачені у 1986 році (т.1 а.с.202). 
14.02.2006 року на підставі рішення виконавчого комітету Київської районної у м.Полтаві ради № 67 ОСОБА_3 отримала свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії ЯЯЯ № 726968 і стала власником квартири АДРЕСА_2 загальною площею 30,37 кв.м., житловою площею 16,36 кв.м., що знаходиться в житловому будинку ЖБК «Комунальник» (а.с.29).
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 померла (а.с.11).
Після її смерті відкрилась спадщина, а саме квартира АДРЕСА_2 загальною площею 30,37 кв.м..
З метою прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було подано до Другої Полтавської державної нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини, на підставі яких державним нотаріусом Москівцем С.В. відкрито спадкову справу №427/2015 (т.2 а.с.19 зворот, а.с.23 зворот).
Листом № 796/02-14 від 13.05.2016 року ІІ Полтавська державна нотаріальна контора повідомила ОСОБА_13 Т.М. про відмову у видачі свідоцтва про право власності, оскільки є інші спадкоємці і неможливо встановити склад спадкового майна, а саме частку у праві власності (т.1 а.с.24).
На підтвердження родинних відносин з ОСОБА_3 . ОСОБА_1 надала своє свідоцтво про народження, батьками у якому зазначені ОСОБА_14 та ОСОБА_15 (т.1 а.с.66).
       На підтвердження того, що ОСОБА_1 проводила поховання ОСОБА_3 надано суду копію пам`ятки замовника, копію свідоцтва про поховання від 03.11.2015 року за реєстраційним номером 030596, про поховання ОСОБА_3 , рахунок замовлення № 66424 від 03.11.2015 року на купівлю предметів і послуг похоронного призначення (т.1 а.с.34 зворот –35).
Згідно листа Державного архіву Полтавської області № 06-13/1035 від 16.12.2015 року в алфавітних книгах реєстрації метричних і актових записів про народження по м.Полтаві Полтавської губернії за 1891-1925 р.р., які зберігаються в Державному архіві Полтавської області та книгах реєстрації актових записів громадянського стану про народження по м.Полтава Полтавського округу за 1926-1929 рр. актовий запис про народження гр. ОСОБА_16 , немає (т.1 а.с.39).
Відділ ДРАЦС Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції своїм листом №1261/03.4-11 від 22.12.2018 року повідомив, що в архівах Зіньківського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану та відділу державної реєстрації актів цивільного стану Управління державної реєстрації ГТУЮ у Полтавській області актового запису про народження ОСОБА_17 за період з 1926 по 1932 роки та за період з 1941 року по теперішній час по смт. Опішня Зіньківського району Полтавської області не виявлено (т.1 а.с.245).
Згідно звіту про незалежну оцінку майна станом на 23 серпня 2018 року оціночна вартість квартири АДРЕСА_2 загальною площею 30,37 кв.м. становить 128 152 грн. без ПДВ (т.1 а.с.43-54).
Матеріали спадкової справи, надані на запит суду першої інстанції, містять довідку ЖБК «Комунальник» від 20.04.2016 року №48, з якої вбачається, що разом з ОСОБА_18 за адресою: АДРЕСА_1 , до дня її смерті проживав ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , вони доглядали за нею і інших нікого не було, в т.ч. і племінниці ОСОБА_1 (т.2 а.с.26 зворот).

Відмовляючи в задоволенні первісного позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності та безпідставності позовних вимог ОСОБА_1 .
Задовольняючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі з  ОСОБА_3   в період з 22 липня 1976 року по 16.02.1983 року та за вказаний період пайові внески за квартиру виплачені у розмірі 675 крб. і жодних доказів того, що останній не приймав участі у сплаті пайових внесків не має, а тому він має право на паєнакопичення у розмірі половини коштів виплачених за вказаний період, що становить 337.50 крб.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги апеляційний суд виходить з такого.
Вимоги зустрічного позову ОСОБА_2  обґрунтовані тим, що за час перебування у шлюбі з ОСОБА_3 за спільні кошти була сплачена певна частина пайових внесків, отже квартира у житловому кооперативі стала спільною сумісною власністю подружжя та, відповідно, у нього є право на певну частку у цій квартирі. 
Учасниками справи не заперечуються і підтверджені належними та допустимими доказами такі факти:
1. ОСОБА_7 у 1968 році прийнята до членів ЖБК «Комунальник», нею сплачений вступний внесок.
2.Згідно ордеру №473 від 07.07.1971 року ОСОБА_7 отримала спірну квартиру.
3.22 липня 1976 року ОСОБА_7 уклала шлюб з ОСОБА_2 та змінила прізвище на « ОСОБА_10 ».
4.16 лютого 1983 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_11 розірвано.
5.Пайові внески за спірну квартиру виплачені повністю у 1986 році.
6.Свідоцтво про право власності на спірну квартиру отримане ОСОБА_3 14.02.2006 року.
У зазначений період (1968 – 1986 роки) правовідносини з набуття у власність квартири у будівельному кооперативі, а також щодо виникнення права спільної сумісної власності подружжя були врегульовані загальними нормами – ст.22,24,28,29 КпШС УРСР, а також спеціальними нормами, зокрема Житловим Кодексом УРСР (ст.146), ЗУ «Про власність» (ст.15), п.43 Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР № 186 від 30 квітня 1985 р. 
Зазначеними нормами права встановлено, що член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу,  гараж,  іншу  будівлю  або  приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Поділ квартири в будинку житлово-будівельного кооперативу між членом кооперативу і його дружиною допускається в разі розірвання шлюбу між ними, якщо пай є спільною власністю подружжя.  
       У підпункті и) п.6, пункті 61 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 18 вересня 1987 року «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» роз`яснено, що при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, судам слід враховувати, що до повної сплати пайового внеску за квартиру суд вирішує питання про право власності на частку в паєнагромадженні, а після завершення сплати - про право на частку в праві власності на квартиру залежно від належної особі частки у паєнагромадженні. За змістом частини першої статті 17 Закону України "Про власність" кооперативна квартира набуває статусу спільної сумісної власності лише за умови внесення паю в ЖБК за рахунок спільних коштів члена ЖБК та членів його сім`ї.
       З наведеного слідує висновок про те, що член кооперативу і член його сім`ї (чоловік або дружина) набувають право спільної сумісної власності на квартиру лише після повної сплати пайового внеску на квартиру, до повної сплати внесків у них існує право спільної сумісної власності на грошові кошти (паєнагромадження).
       Отже, враховуючи фактичні обставини, а саме те, що ОСОБА_3 сплачувала пайові внески до шлюбу і після розірвання шлюбу за особисті кошти, повністю пайовий внесок за спірну квартиру сплачений через три роки після розірвання шлюбу, слід дійти висновку, що у ОСОБА_2 не виникло права власності на частку у спірній квартирі, він має право власності на частку в паєнагромадженні, тобто на кошти, сплачені у період з 1976 по 1983 рік.
       Позовна вимога про встановлення того факту, що ОСОБА_3 була дружиною ОСОБА_2 і перебувала у зареєстрованому шлюбі з 22 липня 1976 року по 16 лютого 1983 року також не може бути задоволена, оскільки за змістом ст.293, ст.315 ЦПК України юридичний факт може бути встановлений рішенням суду, якщо особа не може підтвердити його в інший спосіб. У матеріалах справи наявні світлокопії свідоцтва про розірвання шлюбу, витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян (т.1 а.с.91,92), якими підтверджується те, що з 22 липня 1976 року по 16 лютого 1983 року ОСОБА_2 і ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі. Ці документи є загальнодоступними і достатніми для підтвердження цього факту. 
       Таким чином, суд першої неправильно застосував норми матеріального права до спірних правовідносин, у зв`язку з чим судове рішення у частині задоволених вимог зустрічного позову підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові за недоведеністю.

       Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції за позовними вимогами ОСОБА_1  про встановлення родинних відносин, апеляційний суд виходить з такого. 
За змістом положень ст.12, ст.13, ст.89 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності і диспозитивності. Кожна із сторін зобов`язана довести належними і допустимими доказами ті, обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог та заперечень. Суд розглядає цивільні справи у межах заявлених вимог і на підставі доказів, наданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд не може збирати докази, що стосуються спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судоми у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійснені учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів. 
Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
Доводи апеляційної скарги, по суті, дублюють аргументи і посилання на докази первинного позову. 
На переконання апеляційного суду суд першої інстанції дав належну оцінку зазначеним доказам та зробив правильний і обґрунтований висновок про те, що вони не є достатніми і достовірними (ст.79, ст.80 ЦПК України) на підтвердження факту родинних відносин між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 .
Письмові докази, надані ОСОБА_1 , не містять інформації щодо наявності родинних зв`язків із ОСОБА_3 . Слід погодитися з висновком суду першої інстанції про те, що для встановлення факту родинних відносин мають бути надані належні і допустимі об`єктивні докази, у тому числі і письмові, які б вказували або щонайменше давали можливість прослідкувати існування родинних зв`язків між особами. У справах такої категорії не є допустимим обґрунтовувати висновки суду виключно на показаннях свідків. 
Довідки прокуратури і ЖБК «Комунальник», на які зроблене посилання в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги, оскільки ні прокуратура, ні житлово-будівельний кооператив не мають повноважень щодо встановлення таких фактів. Окрім того, звертає на себе увагу довідка ЖБК «Комунальник» №48 від 20.04.2016 року, згідно якої із ОСОБА_3 у належній їй квартирі проживав ОСОБА_19 , який разом з ОСОБА_20 доглядав за ОСОБА_3 , що ставить під сумнів показання свідків та пояснення самої ОСОБА_1 про існування близьких родинних стосунків з ОСОБА_3 .
Суд першої інстанції виконав вимоги п.2 ч.4 ст.265 ЦПК України – у своєму рішенні навів обґрунтовані мотиви відхилення доказів, наданих ОСОБА_1 , правомірно зазначив про відсутність підстав для застосування положень ч.5 ст.82 ЦПК України, оскільки судове рішення, на яке посилається ОСОБА_1 , не набрало законної сили. 
       В апеляційній скарзі не наведено аргументів, які б спростовували висновки суду першої інстанції у частині вирішення спору за первісним позовом, рішення суду у цій частині є законним і обгрунтованим. 

Частиною 13 ст.141 ЦПК України визначено, що суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Частиною 1 та п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову. 
Згідно ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Згідно п.36 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17 жовтня 2014 року, якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позовних вимог точно визначити неможливо, то судові витрати розподіляються між сторонами порівну.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , подаючи позовну заяву, до суду сплатила 1 281,52 + 704,80 = 1 986,32 грн. судового збору (т.1 а.с.1,2).
При апеляційному оскарженні рішення ОСОБА_1 сплачено 6 151,08 грн. судового збору (т.2 а.с.79).
За результатами перегляду рішення суду першої інстанції відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , задоволено частково апеляційну скаргу ОСОБА_1 – ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 . 
Таким чином, враховуючи роз`яснення п.36 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17 жовтня 2014 року, ОСОБА_1 має право на стягнення з ОСОБА_5 і ОСОБА_6 1 986,32 + 6 151,08 = 8 137,40 / 100% х 50% = 4 068,70 грн. у рівних частках, тобто по 2 034,35 грн. 
Керуючись ст.367, п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376, ст.382, ст.384 ЦПК України, суд  
у х в а л и в :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м.Полтави від 12 лютого 2019 року у частині задоволених позовних вимог ОСОБА_2 скасувати, ухваливши нове судове рішення. 

ОСОБА_5 ,  ОСОБА_6 відмовити за недоведеністю у задоволенні позову до  ОСОБА_1 про визнання частково недійсним свідоцтва  про право власності на нерухоме майно, видане ГУ з питань ЖКО населення на ім`я ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 30,2 кв.м., житловою площею 16,9 кв.м., що видане на підставі рішення виконавчого комітету Київської районної у м.Полтаві ради № 67 від 14.02.2006 року; визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_2 ; визнання за ОСОБА_2 права власності на 61/500 частки квартири АДРЕСА_2 загальною площею 30,2 кв.м., житловою площею 16,9 кв.м. та стягнення судових витрат.

В іншій частині рішення Київського районного суду м.Полтави від 12 лютого 2019 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_5 і ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 2 034,35 грн. з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 29 січня 2020 року

     Головуючий                                                                О. А.Лобов  

     Судді:                                                                          А.І.Дорош

В.М.Триголов