Номер провадження: 22-ц/813/3809/20 
Номер справи місцевого суду: 496/165/16-ц
Головуючий у першій інстанції Драніков С.М.
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21.01.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Таварткіладзе О.М., суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,
за участю секретаря судового засідання: Томашевської К.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 13 листопада 2017 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства „Дельта Банк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства „Дельта Банк" про визнання договору недійсним, 
                                        ВСТАНОВИВ:
21 січня 2016 року ПАТ «Дельта Банк» звернулося до Біляївського районного суду Одеської області з позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість за кредитним договором в сумі 135 185,71 гривень, з яких: тіло кредиту - 87 844,30 гривень, відсотки - 7 320,02 гривень, комісія -7449,73 гривень, пеня - 30731,55 гривень, сума за ставкою 3% від простроченого тіла по кредиту - 1672,28 гривень, сума за ставкою 3% від прострочених доходів по кредиту - 167,83 гривень, та судові витрати.
Позов мотивований тим, що 03.10.2008 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_1 був укладений Кредитний договір №749-0131005/ФКВ-08, згідно якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 22170,23 доларів США, з розрахунку 9,90% річних за весь час фактичного користування на строк з 03.10.2008 року по 02.10.2015 року.
На виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором були укладені договір поруки №749-0131005/ZФПОР-08/1 від 03.10.2008 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та договір поруки №749-013 1005/ZФПОР-08/2 від 03.10.2008 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_3 , ОСОБА_1 .
ОСОБА_1 не виконував свої зобов`язання за Кредитним договором належним чином, у зв`язку з чим виникла заборгованість у розмірі 135185,71 гривень.
Відповідно до договору про передачу активів та кредитних зобов`язань від 30.06.2010 року між ТОВ «Український промисловий банк» та АТ «Дельта Банк», ТОВ «Український промисловий банк» передає АТ «Дельта Банку» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами.
Таким чином, ПАТ «Дельта Банк» набуло право вимоги за кредитним договором №749-0131005/ФКВ-08 від 03.10.2008 року.
У квітні 2016 року ОСОБА_1 подав до суду зустрічну позовну заяву до ПАТ «Дельта Банк» про визнання кредитного договору №749-0131005/ФКВ-08 від 03.10.2008 року недійсним мотивуючи це введенням його в оману працівниками Банку щодо сукупної вартості кредиту, валюти кредитування, процентної ставки тощо.
Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 13 листопада 2017 року позов ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором в сумі 135185,71 грн. Стягнуто з відповідачів на користь позивача судовий збір у розмірі 2027,79 грн. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ПАТ «Дельта Банк» про визнання договору недійсним відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Біляївського районного суду Одеської області від 13 листопада 2017 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволені позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості відмовити в повному обсязі, а зустрічний позов ОСОБА_1 до ПАТ «Дельта Банк», за участі осіб ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ТОВ «Укрпромбанк» задовольнити та визнати Кредитний договір №749-0131005/ФКВ-08 від 03.10.2008 року недійсним, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:
1)неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;
2)недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими;
3)невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи;
4)порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.
Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
У повному обсязі оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам не відповідає.
Задовольняючи основний позов про стягнення заборгованості за кредитним договором у заявленому банком розмірі та відмовляючи у зустрічному позові про визнання договору недійсним, суд першої інстанції виходив з того, що:
- банк на виконання умов кредитного договору №749-0131005/ФКВ-08 від 03.10.2008 року видав на споживчі цілі ОСОБА_1 (придбання автомобіля) грошові кошти продавцеві в розмірі 22 170, 23 доларів США;
- жодних доказів які б свідчили про звернення ОСОБА_1 до ТОВ «Укрпромбанк» за належним виконанням умов кредитного договору у зв`язку з ненаданням грошових коштів не надано;
- позивач не заперечував фактичну оплату ним відповідно до умов кредитного договору на протязі тривалого часу (2010-2014 роки) грошових коштів на користь ПАТ «Дельта Банк», як нового кредитора;
- з розрахунку заборгованості доданого до позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 будучи обізнаним з умовами кредитного договору та договору про відступлення права вимоги, на протязі тривалого часу (2010-2014 роки) сплачував грошові кошти відповідно до умов цього договору на користь ПАТ «Дельта Банк», як нового кредитора;
- розрахунок заборгованості відповідає умовам договору і заснований на законодавстві.
Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ «Дельта Банк» про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту, суд першої інстанції виходив з безпідставності та недоведеності обставин про введення позичальника банком в оману щодо порядку нарахування, виконання та об`єктивних розмірів кредитних зобов`язань за кредитним договором, а також з того, що - ОСОБА_1 свідомо звернувся до банку з метою отримання кредиту на споживчі цілі, мав право вибору та був вільним в укладенні кредитного договору і у разі незгоди з його умовами міг договір не укладати, але натомість ОСОБА_1 кредитний договір підписав і підтвердив, що повністю розуміє всі умови договору, свої права та обов`язки за договором та протягом тривалого часу здійснював повернення кредиту та виплачував відсотки за користування кредитом, як попередньому кредитору так і новому кредитору після набуття останнім відповідних прав та обов`язків.
Проте повністю погодитися з усіма такими висновками районного суду не можна.
Судом встановлено, з матеріалів справи вбачається, що:
- 03 жовтня 2008 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №749-0131005/ФКВ-08 згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 22 170, 23 доларів США з розрахунку в розмірі 9,90 % річних за весь час фактичного користування кредитом на строк з 03.10.2008 року по 02.10.2015 року. Відповідно до п. 2.4 кредитного договору, повернення кредиту здійснюється щомісячно частинами в розмірі не менш як 263,93 доларів США по 20 число кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту. Дозволяється дострокове повне або часткове повернення кредиту. У випадку внесення позичальником коштів на повернення заборгованості за кредитом у сумі, що перевищує розмір щомісячного платежу по кредиту, надлишкова сума коштів, після виконання п.2.9 та п.4.2.2 цього договору зараховується в рахунок повернення кредиту. Розмір останнього платежу по остаточному погашенню кредиту дорівнює залишку заборгованості по кредиту на дату остаточного погашення та може відрізнятись від розміру щомісячного платежу по кредиту, зазначеного у п.2.4. У випадку внесення платежу по кредиту та/або процентах, комісіях в післяопераційний час днем погашення заборгованості вважається наступний за днем внесення платежу робочий день. Відповідно п.2.5 кредитного договору, повернення кредиту здійснюється шляхом безготівкового перерахування коштів з рахунку позичальника (його поручителів, гарантів та інших осіб у відповідності до п.2.16 цього договору) та/або шляхом внесення готівкових коштів у касу. Згідно п.1.5, 2.6. 2,7 кредитного договору, проценти за користування кредитом нараховуються у валюті кредиту за період з дня його надання до дня його повернення. Проценти нараховуються щомісячно на фактичну заборгованість по кредиту за період з першого по останній день кожного календарного місяця. При розрахунку процентів за користування кредитом використовується метод виходячи з фактичної кількості днів у місяці та році. При розрахунку процентів використовується день падання та не враховується день повернення кредиту. Нараховані проценти сплачуються позичальником у валюті кредиту по 20 число (включно) кожного наступного місяця за місяцем нарахування процентів та одночасно з остаточним поверненням кредиту шляхом внесення готівкових коштів у касу банку або шляхом безготівкового перерахування з поточного рахунку позичальника;
- банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав, надавши відповідачеві кредит, в розмірі та строки передбачені кредитним договором;
- виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором забезпечується поруками, відповідно до укладених договорів поруки №749-0131005/ZФПОР-08/1 від 03.10.2008 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та №749-013 1005/ZФПОР-08/2 від 03.10.2008 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , згідно з якими поручителі поручаються перед кредитором за виконання боржником зобов`язань за кредитним договором №749-0131005/ФКВ-08 від 03.10.2008 року. Відповідальність поручителів настає у випадку невиконання (неналежного виконання) боржником зобов`язань за договором. Поручителі і боржник несуть перед кредитором солідарну відповідальність, а поручителі відповідають перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник;
-ПАТ «Дельта Банк» набуло право вимоги за кредитним договором №749-0131005/ФКВ-08 від 03.10.2008 року на підставі договору від 30.06.2010 року, укладеного між ТОВ «Укрпромбанк», АТ «Дельта Банк» та Національним банком України про передачу активів та кредитних зобов`язань ТОВ «Укрпромбанку», відповідно до п. 4.1 якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених договором «Укрпромбанк передає (відступає) «Дельта Банку» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, що забезпечують виконання кредитних зобов`язань перед Національним банком, внаслідок чого «Дельта Банк» замінює «Укрпромбанк» як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов`язаннях, а згідно з п. 4.2 внаслідок передачі «Укрпромбанк» «Дельта Банку» прав вимоги до боржників, «Дельта Банку» переходить право вимагати від боржників повного, належного та реального виконання обов`язків за кредитними та забезпечувальними договорами;
-позичальник умови кредитного договору протягом тривалого часу належним чином не виконує, у зв`язку з чим, станом на 22.12.2015 року за відповідачем наявна заборгованість в сумі 135 185,71 гривень, з яких: тіло кредиту -87 844,30 гривень, відсотки -7 320,02 гривень, комісія -7 449,73 гривень, пеня - 30731.55 гривень, сума за ставкою 3% від простроченого тіла по кредиту - 1672,28 гривень, сума за ставкою 3% від прострочених доходів по кредиту - 167,83 гривень.
Судова колегія виходить з такого.
Як вбачається з зустрічного позову, ОСОБА_1 просив визнати недійсним кредитний договір мотивуючи це тим, що кредитний договір №749-0131005/ФКВ-08 від 03.10.2008 року не відповідає законодавству «Про захист прав споживачів» і крім того укладений внаслідок обману, що є окремою підставою для визнання його недійсним за ст. 230 ЦК України.
Так, ОСОБА_1 вказує на не проведення банком переддоговірної роботи та умисного ненадання інформації для нього, як споживача послуг у відповідності до вимог п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: детального розпису загальної вартості кредиту, ненадання інформації про сукупну вартість кредиту та абсолютне значення подорожчання кредиту у грошовому виразі. При цьому ОСОБА_1 зазначає, що і у подальшому банк продовжував умисно ухилятися від надання об`єктивної інформації щодо порядку нарахування, виконання та об`єктивних розмірів кредиту, що на думку позивача свідчить про обман з боку банку, як при укладенні кредитного договору, так і під час його виконання.
Також позивач за зустрічним позовом посилається на порушення банком ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та на несправедливість умов кредитного договору в частині наявності у банку права збільшувати процентну ставку за користування кредитом у разі зміни порядку кредитування та/або умов придбання кредитних ресурсів, їх вартості, погіршення фінансового чи майнового стану позичальника або погіршення стану заставного майна.
Відповідно до п. 3 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору.
Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України встановлено, що договори та інші правочини є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.
Частиною 1 ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до ст. 628 цього Кодексу зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
У ст. 629 ЦК України зазначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
Сплачуючи протягом тривалого часу (більше ніж шість років) періодичні фіксовані платежі згідно умов договору, позивач погоджувався з умовами кредитного договору, не порушував питання про його розірвання чи визнання недійсним через ненадання кредитором своєчасної та достовірної інформації про послугу, заявив таку вимогу в порядку зустрічного позову після звернення банку до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитом.
Враховуючи наведене у сукупності немає підстав для висновку, що волевиявлення ОСОБА_1 при укладення кредитного договору не було вільним або ж мав місце дефект волевиявлення з боку позичальника і що сам укладений кредитний договір не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
В укладеному сторонами договорі кредиту доступно та зрозуміло передбачено: суму кредитування (п. п. 1.1 - 22 170,23 доларів США, що на час укладення кредитного договору складало еквівалент 421 675 грн.); строк кредитування (84 місяці - до 03.10.2015 року), розмір та строки здійснення щомісячних фіксованих платежів з повернення тіла кредиту - 263,93 доларів США, порядку та дати платежів, розмір річної процентної ставки за користування кредитом, дату щомісячної сплати процентів та порядок їх нарахування на фактичну заборгованість за Кредитом. При цьому розмір процентної ставки може змінитися за ініціативою Банку у разі зміни порядку кредитування та/або умов придбання кредитних ресурсів, їх вартості, погіршення фінансового чи майнового стану позичальника або погіршення стану заставного майна в порядку передбаченому п. 6.1 договору - шляхом повідомлення позичальника у письмовій формі за 30 календарних днів до введення в дію зазначених змін.
У розділі 2 кредитного договору містяться умови надання та повернення кредиту, детальний розпис сукупної (загальної) вартості кредиту для Позичальника (його витрат) у зв`язку з отриманням кредиту на умовах цього Договору включаються суми, необхідні для погашення кредиту, суми, передбачені цим договором процентів.
Додатком до кредитного договору є графік платежів за договором, який підписаний кредитором та позичальником ОСОБА_1 і в якому чітко прописано розмір щомісячних платежів за тілом кредиту - 263,93 доларів США та за процентами за користування кредитом із зазначенням дати таких платежів протягом 1-го року кредитування та із зазначенням загальної суми, яка підлягає сплаті у 2-й рік кредитування. У додатку міститься примітка, що для кредитів виданих на строк більше 2-х років витрати за кредитом (подорожчання кредиту) в наступні роки розраховуються аналогічно першим двом рокам і будуть складати щорічно не більше, ніж за другий рік кредитування.
Тобто позичальнику банком була надана повна інформація про умови надання кредиту, його вартості та інших супутніх послуг і тарифах до них. Інформація про умови кредитування, сукупну вартість кредиту, процентної ставки, порядок, механізм та базу її нарахування, вартість супутніх послуг, як це передбачено ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» зазначено в інформаційному листі, який перед підписанням кредитного договору, отримано позичальником, а самі умови кредитного договору позичальнику зрозумілі і він з ними повністю погоджується та він не має заперечень, зауважень та запитань, зобов`язується дотримуватися та виконувати умови кредитного договору (п. 7.2.) Крім того шляхом підписання цього Договору Позичальник підтверджує, що укладаючи цей Договір, він не знаходиться під впливом омани, насильства, погрози, зловмисної дії або збігу важких обставин ( п. 7.9).
Виходячи з наведеного та приймаючи до уваги особливість повернення кредиту за кредитним договором від 03.10.2008 року, зокрема через ануїтетну систему погашення кредиту, необхідна інформація щодо сукупної вартості кредиту зазначена безпосередньо у кредитному договорі і додатку, який є його невід`ємною частиною, що узгоджується з Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління НБУ № 168 від 10.05.2007 року, а також в інформаційному листі, який позичальник отримав до підписання цього кредитного договору.
Отже, твердження апелянта про те, що при укладенні спірного правочину банк не дотримав істотних умов договору щодо надання йому, як позичальнику, повної інформації про умови кредиту, не узгоджуються з матеріалами справи, не спростовані належними та достатніми доказами і на увагу не заслуговують.
Відповідно до ч. 2 ст. 18 цього Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.
Аналізуючи норму ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.
19 квітня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічним позовом до банку про визнання кредитного договору недійсним.
Згідно норм ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України: зокрема, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення ( ч. 1 ст. 229 цього Кодексу ), такий правочин визнається судом недійсним.
Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
Відповідно до роз`яснення даного в п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року за № 9, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.
Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.
Відповідно до ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України в редакції, що діяла на час розгляду справи в районному суді, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Тобто, предметом доказування у цій категорії справ (визнання договору недійсним внаслідок обману) є додержання сторонами в момент укладення договору вимог закону, а не виконання цього договору вже після його укладення.
Проте таких обставин позивачем за зустрічним позовом у справі не доведено.
Само по собі не розуміння або невірне розуміння позичальником запропонованих банком умов кредитного договору в момент укладення, щодо витрат на його обслуговування та здорожчання, не є обманом зі сторони банку.
Таким чином, обставини, на які посилався позивач (фактично текст окремих пунктів оскаржуваного договору), не свідчать про те, що:
-підприємницька практика відповідача, як кредитора, була нечесною та ввела позивача в оману щодо обставин, які вплинули на вчинення нею спірного правочину;
-умови спірного кредитного договору для позивача були несправедливими та що наслідком цих умов став істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача;
-відсоткова ставка та сукупна вартість кредиту, що були закладені сторонами у кредитному договорі та були відомі позичальнику, є тими обставинами, які обов`язково мали б перешкодити позивачу укласти спірний кредитний договір, а банк навмисно і цілеспрямовано своїми винними діями щодо відсоткової ставки та вартості кредиту ввів його в оману і це вплинуло на укладення позивачем спірного правочину, який він добровільно виконував більше ніж 6 років і звернувся з вказаними вимогами до суду лише після намагання банку стягнути кредитну заборгованість.
На думку колегії суддів позивачем не доведено наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких позичальника, як вважає позивач, введено в оману, і сам факт обману.
Посилання ОСОБА_1 про невідповідність відповідних пунктів кредитного договору вимог законодавства про захист прав споживачів і обмеження його цивільних прав є неспроможними, оскільки не узгоджуються з обставинами справи і фактично засновані на припущеннях.
Встановлені у справі обставини свідчать про зрозумілість умов кредитного договору і вільне волевиявлення сторін і зокрема позичальника при його укладенні, про відсутність факту обману позичальника з боку банку, виконання банком умов кредитного договору шляхом видачі кредиту позичальнику, який після цього протягом наступних 6 років здійснював повернення тіла кредиту та сплату процентів.
За таких обставин, на переконання колегії суддів, у суду першої інстанції, не було правових і фактичних підстав для задоволення пред`явленого ОСОБА_4 зустрічного позову виходячи з наведених ним обґрунтувань.
При таких обставинах, районний суд дійшов до вірного висновку про дотримання банком законодавства при укладенні оскаржуваного кредитного договору та відсутність доказів про введення банком позичальника в оману.
Відносно оскарження вирішення суду в частині стягнення кредитної заборгованості, судова колегія звертає увагу на таке.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За правилами ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
За правилами ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Частиною 1 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок як позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Статтею 546 ЦК України, передбачено виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно,які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Згідно зі ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.        
Відповідно до вимог ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняються виконанням, проведеним належним чином. Загальні умови виконання зобов`язання зазначені у ст. 526 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.
Статтею 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
Згідно з положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого у договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.
Регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв`язку із закінченням строку її чинності частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, якщо кредитор не пред`явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги), якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України).
Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь- який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.
Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не може.
З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов`язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред`явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості з боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.
Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).
Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.
Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року № 6-53цс 14, яка підлягає застосуванню у відповідності до ст. 416 ч.2 ЦПК України враховуючи, що відсутні відомості про відступлення Великою Палатою Верховного Суду від правової позиції, викладеній у зазначеній цивільній справі.
Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України в редакції, що діяла на час звернення до суду з позовом, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається в якості підстави своїх вимог або заперечень.        
На підтвердження обставин фактичної видачі ТОВ «Український промисловий банк» ОСОБА_1 кредитних коштів позивачем до справи додано завірену копію заявки ОСОБА_1 від 03.10.2008 року на видачу готівки у розмірі 22 170, 23 доларів США, що еквівалентно 107 962 грн. 37 коп. (т.1 а. с. 28).
Крім того, на користь того, що кредитор ТОВ «Український промисловий банк» виконав свої зобов`язання щодо фактичної видачі кредиту позичальнику, свідчать обставини часткового повернення ОСОБА_1 кредиту у розмірі 18435,06 доларів США та виплачених процентів у загальному розмірі 4 238,67 доларів США в тому числі і вже на рахунок нового кредитора АТ «Дельта Банк», що ОСОБА_5 не спростовано, а позивачем визнано у відповідності до представленого розрахунку заборгованості за кредитним договором.
Також ОСОБА_1 , як боржник (позичальник), підписував договори поруки між кредитором та поручителями, згідно з якими поручителі поручалися за повноту і своєчасність виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором від 03.10.2008 року.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що банк виконав умови передбачені кредитним договором, виділивши позичальнику кредит в сумі 22 170, 23 доларів США, що еквівалентно 107 962 грн. 37 коп., для придбання ОСОБА_1 автомобілю.
Встановивши факт виконання кредитором зобов`язань за кредитним договором і факту видачі кредитних коштів позичальнику, враховуючи не доведення позичальником своєчасності та повноти виконання ним зобов`язань за кредитним договором і, як слідство, відсутності заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції вірно вважав, що у позичальника перед банком утворилась прострочена заборгованість за кредитним договором №749-0131005/ФКВ-08 від 03.10.2008 року.
Однак правильно встановивши, що внаслідок невиконання зобов`язань за кредитним договором щодо повернення грошових коштів у позичальника виникла перед банком заборгованість за кредитним договором, суд першої інстанції разом з тим не приділив достатньої уваги відповідності здійсненого позивачем розрахунку заборгованості законодавству і обґрунтованості заявлених вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором у тому розмірі, який дорівнює розрахунку заборгованості.
Як вже зазначалося, строк кредитування за кредитним договором №749-0131005/ФКВ-08 від 03.10.2008 року встановлений на 84 місяці (7 років), тобто до 03.10.2015 року.
Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування (строку, на який позичальник отримав кредит) чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Права та інтереси позивача у цих правовідносинах забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу.
У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі ст. 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду процентів, а також попередніх не внесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів.
Саме такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).
В даному випадку на час звернення кредитора до суду з вимогами до позичальника і поручителів строк визначеного договором строку кредитування сплив 03.10.2015 року.
До суду з позовом до позичальника і поручителів кредитор звернувся 21.01.2016 року - тобто через 03 місяці 18 днів після закінчення строку, на який укладений кредитний договір.
Будь-яких доказів використання кредитором свого права передбаченого п. 6.2. кредитного договору та ч. 2 ст.1050 ЦК України щодо дострокового повернення кредиту та сплати процентів через порушення умов кредитного договору щодо своєчасності та повноти здійснення платежів по кредиту та за процентами за користування кредитними коштами, матеріали справи не містять.
Враховуючи наведене немає підстав для висновку про сплив передбаченого ч. 4 ст. 559 ЦК України в редакції на час виникнення між сторонами спірних правовідносин, 6-ти місячного терміну та припинення поруки щодо всіх заявлених Банком вимог у повному обсязі.
Умовами кредитного договору передбачено повернення кредиту за графіком рівними частками щомісячно по 263,93 доларів США, а також сплату процентів у валюті кредиту за користування кредитом під 9,9% річних зі сплатою по 20 число включно кожного наступного місяця за тим, за який були нараховані проценти на фактичну заборгованість по кредиту за період з першого по останній день кожного календарного місяця (п. п. 1.5, 2.6., 2.7. кредитного договору).
З доданого до позову розрахунку заборгованості вбачається, що розмір неповернутого кредиту складає 3 735,17 доларів США, процентів за користування кредитом 311,25 доларів США.
Користуючись своїм правом позивача, ПАТ «Дельта Банк» заявив вимоги про стягнення зазначеної заборгованості в еквіваленті у гривнях із застосуванням курсу НБУ на день здійснення розрахунку - 22.12.2105 року (за 100 доларів США - 2 351 грн. 81 коп.).
Зі змісту представленого банком розрахунку вбачається, що проценти за користування кредитними коштами в тому числі з охопленням періоду після закінчення строку кредитування, нараховані у відповідності до п. 1.5 кредитного договору за ставкою 9,9% річних на фактичну заборгованість по кредиту.
Судова колегія звертає увагу на таке.
Згідно із ч.1 ст.1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів установлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Припис абз.2 ч.1 ст.1048 ЦК про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише в межах погодженого сторонами строку кредитування.
За змістом ч.2 ст.625 ЦК, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Виходячи з наведених норм, наслідком неправомірного користування чужими грошовими коштами, тобто прострочення виконання грошового зобов`язання (як договірного, так і позадоговірного), є нарахування процентів річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України. Правомірне ж користування чужими грошовими коштами може передбачати сплату процентів, розмір яких визначений договором або законом (зокрема ч. 1 ст. 1048 ЦК України - у правовідносинах, що виникають з договору).
З огляду на зазначене ключовим у застосуванні наведених вище норм є визначення моменту, з якого особа користується чужими грошовими коштами неправомірно, тобто настає прострочення виконання грошового зобов`язання. До цього моменту можливе нарахування процентів як плати, зокрема, згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України, після цього моменту нараховуються проценти річні відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.
Таким чином, при простроченні виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних грошей, нараховуються 3 % річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Саме такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/10156/17 від 10.04.2018 року.
Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч.2 ст.1050 ЦК. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Таким чином, у справі, яка переглядається, вимоги банку про стягнення процентів та пені після 03.10.2015 року (закінчення строку кредитування) не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.
Такі правові висновки, що не були враховані судом першої інстанції під час вирішення спору, узгоджуються з позицією Великої палати ВС, висловленою у постанові від 28.03.2018 у справі №14- 10цс18.
Як вбачається з розрахунку заборгованості, розмір простроченої заборгованості за тілом кредиту, яка заявлена до стягнення становить 3735,17 доларів США і початок такого прострочення, яке в подальшому позичальником не було усунуто у відповідності до графіку, є 01.05.2014 року.
Зі змісту розрахунку вбачається, що розмір заборгованості за процентами за користування кредитом становить 311,25 доларів США і являє собою різницю між нарахованими процентами за вказаний період - 4571,2 та фактично сплаченими позичальником 4 238,67 за вирахуванням процентів у розмірі 21,28 доларів США, зазначених у розрахунку за період з 01.12.2015 року до 22.12.2015 року (4 571,2 - 4 238,67-21,28).
Проте у суму процентів, які розраховані Банком за договірною ставкою увійшли також проценти за період з 02.10.2015 року до 01.12.2015 року, тобто за 2 місяці після спливу строку кредитування у розмірі 31,41 та 30,39 доларів США відповідно, а всього на суму 61,80 доларів США.
Тому розмір процентів заявлений Банком до стягнення підлягає зменшенню на зазначену суму і становить 249,25 доларів США (311,25- 61,8) або за еквівалентом у гривні, який застосований банком на час розрахунку 5 861 грн. 88 коп.
При таких обставинах у суду першої інстанції не було підстав для задоволення вимог про стягнення процентів відповідно до розрахунку заборгованості, здійсненого позивачем станом на 22.12.2015 року у розмірі 311,25 доларів США
Крім того з урахуванням наведених у цій постанові апеляційного суду обґрунтувань нарахування банком пені після спливу строку кредитування 03.10.2015 року не засновано на законі.
Тому у суду першої інстанції не було підстав для стягнення пені нарахованої за період з 03.10.2015 року до 21.12.2015 року на загальну суму 8 581,89 коп., яка заявлена банком до стягнення у складі пені розрахованої за договірною ставкою.
При таких обставинах пеня розрахована банком і заявлена до стягнення - 30 371,55 грн. підлягає зменшенню на суму пені, розрахованої після 03.10.2015 року і до 21.12.2015 року включно.
Тобто пеня, яка підлягає стягненню на користь кредитора становить 21 789 грн. 66 коп. (30 371,55- 8 581,89).
Крім того банком заявлено вимоги про стягнення комісії 7 449 грн. 73 коп.,
Судова колегія звертає увагу на наступне.
Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (чинних на час укладення договору), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).
За положеннями абзацу 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.
Згідно із цим Законом послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1).
Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.
Вказаний правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року в справі № 6-2071 цс 16.
Враховуючи наведене у суду першої інстанції не було підстав для стягнення комісії, внаслідок чого рішення суду в цій частині не може залишатися без змін і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні зазначених вимог .
Таким чином, вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором в частині тіла кредиту, процентів за користування кредитом, пені, 3% річних за прострочення зобов`язань з повернення тіла кредиту та сплати процентів, є обґрунтованими частково, а вимоги про стягнення комісії - необґрунтованими.
Вирішуючи питання про відповідальність поручителів в контексті заявлених до них вимог про солідарне стягнення заборгованості в частині тіла кредиту, процентів за користування кредитом, пені судова колегія звертає увагу, що їх відповідальність обмежується останніми 6-ма місяцями, що передували зверненню позивача до суду з позовом у межах строку, на який укладався договір, а відносно стягнення 3% річних в порядку ст. 625 ЦК України - останніми 6-ма місяцями, що передували зверненню кредитора до суду з вимогами до поручителів. 
Тобто порука ОСОБА_2 та ОСОБА_3 припинилася щодо періодичних платежів з повернення кредиту, сплати процентів, розрахунку пені за несвоєчасне погашення тіла кредиту, пені за несвоєчасне погашення процентів по тілу кредиту що утворилися внаслідок не здійснення боржником періодичних платежів до 21.07.2015 року.
На зазначену дату відповідно до представленого Позивачем розрахунку прострочена заборгованість за тілом кредиту склала починаючи з 01.05.2014 року (виникнення простроченої заборгованості) 2 943,27 доларів США.
Всього банком заявлено до стягнення 3 735,17 доларів США, при цьому на час спливу строку кредитування і до часу здійснення остаточного перед зверненням до суду розрахунку заборгованості вказана заборгованість кредитором не збільшена.
Відповідальність поручителів обмежена останніми 6-ма місяцями, що передували зверненню до суду з позовом і становить: за тілом кредиту 791,90 доларів США (3 735,17- 2 943,27), що у відповідності до еквіваленту застосованого банком при заявлені вимог у гривні становить 18 623 грн.98 коп.; за процентами за користування кредитом у період з 21.07.2015 року до 03.10.2015 року - 61,80 доларів США (1 453,42 грн.), за пенею з 21.07.2015 року до 03.10.2015 року - 8 228, 13 грн.; 3% річних за тілом кредиту на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України за період з 21.07.2015 року до 21.12.2015 року - 968 грн. 72 коп.; 3% річних за процентами за користування кредитом 115 грн. 33 коп., а всього на загальну суму 29 389 грн. 58 коп.
Дана заборгованість підлягає стягненню у солідарному порядку позичальника та з кожного із поручителів окремо, оскільки порука встановлена за різними договорами які встановлюють відповідальність кожного з поручителів і позичальника і не передбачають солідарної відповідальності з іншим поручителем, на якого покладено солідарну відповідальність з позичальником за іншим договором поруки.
В іншій частині заявлена до стягнення заборгованість підлягає стягненню з позичальника ОСОБА_1 особисто за виключенням вимог про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом та за пенею, розрахованих за період після спливу строку, на який укладався кредитний договір, з урахуванням тих обґрунтувань, які наведені в цій постанові.
Тобто, з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства „Дельта Банк" слід стягнути заборгованість за кредитним договором №749-0131005/ФКВ-08 від 03.10.2008 року у загальному розмірі - 88 306 грн. 37 коп.., в тому числі:- заборгованість по основному боргу кредиту у розмірі 69 220 грн. 32 коп., заборгованість за відсотками за користування кредитом 4 408 грн. 46 коп., пеня 13 921 грн. 53 коп., 3% річних за тілом кредиту - 703 грн. 56 коп.; 3% річних за процентами за користування кредитом - 52 грн. 50 коп.
В решті вимог заявлених ПАТ „Дельта Банк" слід відмовити.
Відповідно до ст. 141 ч. 13 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційним судом за наслідками розгляду апеляційної скарги відповідача ухвалюється нове судове рішення про часткове задоволення вимог, судові витрати у вигляді сплаченого позивачем за подання позову до суду першої інстанції судового збору у розмірі 2027 грн. підлягають перерозподілу.
Всього було задоволено вимог на суму 117 695 грн. 95 коп., що становить 87% від заявлених вимог 135 185 грн. 75 коп..
Всього позивачем було сплачено судового збору в сумі 2027 грн., тому стягненню на користь позивача в порядку перерозподілу судових витрат підлягає 1763 грн. 49 коп.
З задоволених вимог у розмірі 117 695,95 грн. на частину стягнутої заборгованості в солідарному порядку з позичальника та кожного з поручителів підлягає стягненню - 29 389 грн. 58 коп., що становить 25% від задоволених вимог.
Від суми судового збору 1763,49 грн., яка в порядку перерозподілу підлягає відшкодуванню на користь позивача, 25/% становить 440 грн. 87 коп. Тому рівна частина, що припадає на кожного з поручителів і позичальника становить по 146 грн. 96 коп. з кожного. В іншій частині судовий збір у розмірі, що підлягає відшкодуванню, слід стягнути з позичальника особисто.
Тому з ОСОБА_2 та з ОСОБА_3 на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі по 146 грн. 96 коп. з кожного.
Оскільки на час ухвалення апеляційним судом нового судового рішення ОСОБА_1 є звільненим від сплати судового збору, то частка судового збору, яка пропорційна сумі стягнення заборгованості з ОСОБА_1 у відповідності до цієї постанови суду апеляційної інстанції - 1 469 грн. 57 коп. підлягає стягненню за рахунок держави.
Крім того, оскільки апеляційним судом за наслідками розгляду апеляційної скарги відповідача рішення суду першої інстанції підлягає зміні з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення вимог, судові витрати у вигляді сплаченого відповідачем за подання апеляційної скарги судового збору в частині рішення щодо вирішення вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором, який підлягав сплаті на час подання апеляційної скарги - 2 229 грн. 70 коп з позивача на користь ОСОБА_1 слід стягнута судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 289 грн. 86 коп. (13% від 2 229 грн. 70 коп.).
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -
                                               ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 13 листопада 2017 року в частині стягнення заборгованості за кредитним договором - скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.
Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , на користь Публічного акціонерного товариства „Дельта Банк" заборгованість за кредитним договором №749-0131005/ФКВ-08 від 03.10.2008 року у загальному розмірі - 29 389 грн. 58 коп., в тому числі: заборгованість по основному боргу кредиту у розмірі 18 623 грн. 98 коп., заборгованість за відсотками за користування кредитом 1 453 грн. 42 коп., пеня 8 228 грн. 13 коп., 3% річних за тілом кредиту - 968 грн. 72 коп.; 3% річних за процентами за користування кредитом -115 грн. 33 коп.
Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства „Дельта Банк" заборгованість за кредитним договором №749-0131005/ФКВ-08 від 03.10.2008 року у загальному розмірі - 29 389 грн. 58 коп., в тому числі: заборгованість по основному боргу кредиту у розмірі 18 623 грн. 98 коп., заборгованість за відсотками за користування кредитом 1 453 грн. 42 коп., пеня 8 228 грн. 13 коп., 3% річних за тілом кредиту - 968 грн. 72 коп.; 3% річних за процентами за користування кредитом -115 грн. 33 коп.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства „Дельта Банк" заборгованість за кредитним договором №749-0131005/ФКВ-08 від 03.10.2008 року у загальному розмірі - 88 306 грн. 37 коп.., в тому числі: заборгованість по основному боргу кредиту у розмірі 69 220 грн. 32 коп., заборгованість за відсотками за користування кредитом 4 408 грн. 46 коп., пеня 13 921 грн. 53 коп., 3% річних за тілом кредиту - 703 грн. 56 коп.; 3% річних за процентами за користування кредитом - 52 грн. 50 коп.
В решті вимог - відмовити.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
В порядку перерозподілу судових витрат:
Компенсувати Публічному акціонерному товариству „Дельта Банк" сплачений судовий збір за подання позову до суду першої інстанції у розмірі 1 469 грн. 57 коп. за рахунок держави.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» судові витрати у вигляді судового збору 146 грн. 96 коп.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» судові витрати у вигляді судового збору 146 грн. 96 коп.
Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді судового збору за подання апеляційної скарги 289 грн. 86 коп.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення складено: 24.01.2020 року.

Головуючий        О.М. Таварткіладзе

Судді:        А.П. Заїкін

       С.О. Погорєлова