УХВАЛА
12 лютого 2020 року 
Київ
справа №826/9175/18
адміністративне провадження №К/9901/19392/19, №К/9901/19973/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Шарапи В.М.,
суддів: Стародуба О.П.,  Чиркіна С.М., 
за участю секретаря судового засідання Корецького І.О., 
позивача: представник Петренко О.В.,
відповідача: представник не з`явився,
третя особа ТОВ "Контактбудсервіс": представники Омельчук П.І., Шилов В.В.,
третя особа ТОВ "Будеволюція": представник не з`явився,
третя особа Мінкультури: представник не з`явився,
третя особа Виконавчий орган КМР (КМДА): представник не з`явився,
третя особа Управління екології та природних ресурсів КМР (КМДА): представник не з`явився,
третя особа Державне агентство водних ресурсів України: представник не з`явився,
третя особа КП "Плесо": представник не з`явився,
третя особа: Департамент охорони культурної спадщини 
виконавчого органу КМР (КМДА): представник не з`явився,
розглянув у відкритому судовому засіданні клопотання Громадської організації "Екопарк Осокорки" про передачу на розгляд Великої Палати Верховного Суду справи №826/9175/18 за позовом Громадської організації "Екопарк Осокорки" до Державної архітектурно-будівельної інспекції України, треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Товариство з обмеженою відповідальністю "Контактбудсервіс", Товариство з обмеженою відповідальністю "Будеволюція", Міністерства культури і туризму України, Виконавчий орган Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація), Управління екології та природних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради Київської міської державної адміністрації, Державне агентство водних ресурсів України, Комунальне підприємство "Плесо", Департамент охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про скасування дозволу на будівництво
УСТАНОВИВ:
Товариством з обмеженою відповідальністю "Контактбудсервіс" (надалі - ТОВ "Контактбудсервіс") та Державною архітектурно-будівельною інспекцією України (надалі - ДАБІ) подані касаційні скарги на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 11.06.2019 у справі №826/9175/18 за позовом Громадської організації "Екопарк Осокорки" (надалі - ГО "Екопарк Осокорки") до ДАБІ,    треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ТОВ "Контактбудсервіс", Товариство з обмеженою відповідальністю "Будеволюція", Міністерства культури і туризму України, Виконавчий орган Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація), Управління екології та природних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради Київської міської державної адміністрації, Державне агентство водних ресурсів України, Комунальне підприємство "Плесо", Департамент охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про скасування дозволу на будівництво.
Ухвалами Верховного Суду від 22.07.2019 і 12.08.2019, відповідно, відкрито касаційне провадження за вказаними касаційними скаргами, а ухвалою Верховного Суду від 26.09.2019 справу призначено до розгляду у судовому засіданні.
06.11.2019 ГО "Екопарк Осокорки" подано клопотання про передачу даної справи на розгляд  Великої Палати Верховного Суду.
Оскільки у вказаному клопотанні не було зазначено його прохальної частини, колегією суддів касаційного суду зобов`язано позивача привести таке клопотання у відповідність до вимог     Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України).
14.11.2019 ГО "Екопарк Осокорки" повторно подано клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
На обґрунтування поданого клопотання позивач посилається на те, що приймаючи оскаржуване судове рішення суд апеляційної інстанції правильно застосував норми матеріального права та не допустив порушень норм процесуального права, а доводи касаційних скарг вважає безпідставними. 
Позивач вважає, що у даній справі існує виключна правова проблема, а саме щодо наявності у громадської організації права на звернення до суду з позовом про оскарження рішень, дій чи бездіяльність органів державної влади або органів місцевого самоврядування у процесі здійснення оцінки впливу на довкілля у порядку, встановленому статтею 12 Закону України "Про оцінку впливу на довкілля" від 23.05.2017 №2059-VIII (надалі - Закон №2059-VIII) та посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 11.06.2019 у справі №910/8122/17. 
Позивач зазначає про те, що важливим для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики є вирішення питання стосовно того, чи може дозвіл на будівництво видаватись одночасно двом чи більше особам. 
Позивач вказує, що доводи касаційної скарги з приводу того, що земельна ділянка під озером Небреж і прибережна захисна смуга озера Небреж не є землями водного фонду, суперечать висновку Верховного Суду, викладеному в постанові від 25.03.2019 у справі №469/580/16-ц та висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 30.05.2018 у справі №469/1393/16-ц.
Позивач покликається на постанову Верховного Суду від 04.09.2019 у справі №826/13852/17, в якій міститься висновок, згідно з яким містобудівні умови та обмеження, які не відповідають генеральному плану населеного пункту та іншій містобудівній документації на місцевому рівні, не можуть вважатися такими, що враховують при плануванні та забудові територій громадські і приватні інтереси власників будівель, що оточують місце будівництва, а тому порушують основи містобудування, визначені чинним законодавством. 
Також, позивач покликається на постанову Верховного Суду від 21.06.2018 у справі №826/4504/17,          в якій зазначено, що з урахуванням приписів статті 19 Закону України "Про регулювання      містобудівної діяльності" від 17.02.2011 №3038-VI (надалі - Закон №3038-VI), детальний план території є видом містобудівної документації, положення якого мають узгоджуватися з генеральним планом населеного пункту, деталізувати положення останнього та не суперечити йому. Крім того, позивач наводить висновки постанови Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №761/1554/13-ц щодо неможливості розміщення у зелених зонах міст будівель та споруд, що не призначені для відпочинку, занять спортом та обслуговування лісового господарства.
З посиланням на висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 18.10.2018 у справі №821/140/18, від 31.05.2019 у справі №823/687/18, від 15.08.2019 у справі №320/8479/15-а, позивач стверджує про те, що суд касаційної інстанції неодноразово застосовував під час розгляду справ розпорядження Київської міської державної адміністрації від 17.05.2002 №979 "Про внесення змін та доповнень до рішення Виконкому Київської міської Ради народних депутатів від 16.07.79 №920 "Про уточнення меж історико-культурних заповідників і зон охорони пам`яток історії та культури в    м. Києві" (в редакції розпорядження Київської міської державної адміністрації від 25.12.2007 №1714) (надалі - Розпорядження №979) і жодного разу не ставив під сумнів легітимність та обов`язковість положень цього розпорядження для всіх суб`єктів земельних та містобудівних відносин. 
При цьому, на думку позивача, в постанові Верховного Суду від 08.10.2019 у справі №826/4485/18, прийнятій у справі за участю тих самих осіб, які є учасниками даної справи, викладені висновки, які суперечать наведеній вище практиці Верховного Суду в подібних правовідносинах.
У зв`язку з цим, позивач вбачає підстави, передбачені частинами 4-5 статті 346 КАС України для передачі даної справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.    
У судовому засіданні, призначеному на 12.02.2020 о 14:30 год., представник ГО "Екопарк Осокорки" заявлене клопотання підтримав, вважає, що наявні підстави для його задоволення.
Представник ТОВ "Контактбудсервіс" у судовому засіданні, призначеному на 12.02.2020 о 14:30 год., проти задоволення клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду заперечив та зазначив про відсутність визначених статтями 346-347 КАС України підстав для задоволення вказаного клопотання.  
Інші учасники справи в судове засідання, призначене на 12.02.2020 о 14:30 год., не з`явились, про дату, час і місце судового розгляду були повідомлені належним чином.  
Заслухавши думку позивача та третьої особи, а також перевіривши доводи, покладені в основу заявленого клопотання, на основі норм законодавства, колегія суддів касаційного суду дійшла наступних висновків. 
За змістом пункту 1 частини 2 статті 45 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від          02.06.2016 №1402-VIII (надалі - Закон №1402-VIII), Велика Палата Верховного Суду у визначених законом випадках здійснює перегляд судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права.
Відповідно до частини 4 статті 346 КАС України, суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати.
Згідно з частиною 5 цієї статті, суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
Крім того, приписами частин 1, 3 статті 347 КАС України передбачено, що питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи. Питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати може бути вирішене до прийняття постанови судом касаційної інстанції.
Отже, підставами для передачі справи з метою її розгляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду є намір Верховного Суду, як суду касаційної інстанції, відступити від висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, що викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду (частина 2 статті 346 КАС України) або висновок Верховного Суду щодо наявності  у справі, що розглядається, виключної правової проблеми, яка повинна бути вирішена задля розвитку права і формування єдиної правозастосовчої практики (частина 5 статті 346 КАС України).
Наведені позивачем у клопотанні посилання на постанову Великої Палати Верховного Суду від 11.06.2019 у справі №910/8122/17, згідно з висновками якої кожному гарантується право на захист порушеного конституційного права на безпечне довкілля, яке може реалізовуватися як особисто, так і через громадську природоохоронну організацію, колегія суддів касаційного суду не вважає достатньою підставою для передачі цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду. 
Зокрема, питання наявності у позивача права на звернення до суду входило до предмету з`ясування при розгляді даної адміністративної справи і правильність застосування норм матеріального права і дотримання норм процесуального права при його вирішенні перевірятиметься колегією суддів касаційного суду під час касаційної розгляду справи з урахуванням обставин справи, встановлених судами попередніх інстанцій, в межах, що визначені статтею 341 КАС України.
Тому, на тому етапі, на якому перебуває касаційне провадження у цій справі станом на даний час, суд касаційної інстанції позбавлений можливості дійти висновку щодо наявності чи відсутності необхідності відступлення від правової позиції, що викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.06.2019 у справі №910/8122/17, оскільки це б означало, фактично,  вирішення судом касаційної інстанції вимог заявлених касаційних скарг. 
З цих самих підстав колегією суддів касаційного суду відхиляються наведені у клопотанні позивача посилання на постанову Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі №469/1393/16-ц, згідно з висновками якої надання у приватну власність земельних ділянок, що знаходяться у прибережній захисній смузі, без урахування обмежень, визначених Земельним кодексом України, суперечить вимогам законодавства.
Що стосується доводів позивача стосовно необхідності передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду з підстав наявності у ній виключних правових проблем, розв`язання яких потрібне для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики, а саме щодо: застосування норм статті 12 Закону №2059-VIII; неможливості надання дозволу на будівництво одночасно двом чи більше особам; порядку віднесення земельних ділянок до земель водного фонду, права забудови прибережної захисної смуги і намиву на землях водного фонду; наявності конфлікту між містобудівними умовами і обмеженнями та детальним планом території з генеральним планом; наявності конфлікту висновків Верховного Суду щодо юридичної сили Розпорядження №979, то колегія суддів касаційного суду вважає за необхідне зазначити наступне.
Враховуючи приписи частини 2 статті 45 Закону №1402-VIII та частини 5 статті 346 КАС України, основною метою вирішення виключної правової проблеми є забезпечення єдності судової практики, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права. Разом з тим, наявність у справі виключної правової проблеми надає суду касаційної інстанції насамперед право, а не покладає на нього обов`язок, передати справу, що відповідає визначеним цим Кодексом критеріям, на розгляд Великої Палати Верховного Суду. При цьому, в кожному окремому випадку касаційний суд має попередньо вивчити стверджувану правову проблему та перевірити наявність відповідних критеріїв для віднесення її до категорії виключних, а також тих, вирішення яких необхідне для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
Проаналізувавши надану позивачем судову практику Верховного Суду та наведені ним обставини, колегія суддів касаційного суду не вбачає існування у цій справі саме виключної правової проблеми. Зокрема, судові рішення, на якій посилається позивач не дозволяють стверджувати про наявність різної практики щодо застосування одних і тих самих норм права у подібних правовідносинах. Також, висновки судів в межах конкретних судових справ, на які вказує позивач, у тому числі, справи №826/4485/18 за участю тих самих осіб, які учасниками цієї справи, залежали в першу чергу від обставин, встановлених під час їх розгляду, що не є самостійним свідченням існування певного правового питання, при вирішенні якого суди дійшли протилежних висновків. 
Водночас, за правилами частини першої статті 347 КАС України, суд касаційної інстанції не позбавлений можливості вирішити питання передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду з власної ініціативи під час прийняття рішення за результатами розгляду касаційної скарги.
З огляду на наведене, колегія суддів касаційного суду доходить висновку, що заявлене клопотання ГО "Екопарк Осокорки" про передачу даної справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду є безпідставним та необґрунтованим, а тому в його задоволенні слід відмовити. 
Керуючись статтями 344, 346-347, 355, 359 КАС України, суд, - 
УХВАЛИВ:
У задоволенні клопотання позивача - Громадської організації "Екопарк Осокорки", про передачу справи №826/9175/18 на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовити. 
Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Повний текст ухвали суду складено 17.02.2020.
Головуючий суддя                                                                                          Шарапа В.М.

Судді                                                                                                               Стародуб О.П.

                                                                                                              Чиркін С.М.