ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2134/20 Справа № 182/7775/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Багрова А. Г. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2020 року                                                                м.Кривий Ріг

Справа № 182/7775/18

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.
суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.
секретар судового засідання – Чубіна А.В.

сторони:
позивачка –  ОСОБА_1 ,
відповідач - Акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1  на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 жовтня 2019 року, яке ухвалено  суддею Багровою А.Г. у місті Нікополі   Дніпропетровської області та повне судове рішення складено  18 жовтня 2019 року, -

В С Т А Н О В И В:
        
У жовтні 2018  року  ОСОБА_1   звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства "Укрсоцбанк" (надалі – АБ «Укрсоцбанк») про захист прав споживачів, отримання вкладу та процентів.
Позовні вимоги мотивовано тим, що,  згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом від 09.10.2003 року, ОСОБА_2 успадкувала депозитний рахунок (вклад «класичний») у розмірі 120 000 грн. та відсотки за цим депозитом у розмірі 32000 грн. після смерті ОСОБА_3 , який був відкритий нею за життя в Нікопольській філії АКБ «Укрсоцбанк».
Позивачка неодноразово зверталася до Банку з вимогою про отримання успадкованих коштів, однак відповідач до теперішнього часу ухиляється від їх виплати, у зв`язку з чим позивачка просила суд зобов`язати АТ «Укрсоцбанк» повернути їй належні кошти у розмірі 120 000 грн. та відсотки за депозитним рахунком у розмірі 32 000 грн., які знаходяться у відповідача на підставі Договору № 551, укладеного 10.06.2002 року між  ОСОБА_3  та АКБ «Укрсоцбанк». 
Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 жовтня 2019 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.
Судові витрати компенсовано за рахунок держави.
В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та неврахування того, що Свідоцтво про право власності є належним та достатнім доказом наявності вкладу у відповідача. При цьому, позивачка вважає, що саме АБ «Укрсоцбанк» повинен був надавати докази відсутності у нього банківського вкладу, відкритого на підставі Договору №551 від 10.06.2002 року, та оскільки такі докази суду не були надані, суд дійшов неправильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.
У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, відповідач АТ «Укрсоцбанк»  зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, позивачку ОСОБА_1 , яка підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.
Судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого завідуючою Другої Нікопольської державної нотаріальної контори Балашовою В.М. 09.10.2003 року та зареєстрованого в реєстрі за № 1-2900, ОСОБА_1 успадкувала після смерті матері ОСОБА_3 , в тому числі, поточний рахунок за № НОМЕР_1 , що зберігається у Нікопольському відділенні «Укрсоцбанку», та належав померлій на підставі Договору № 551 на відкриття депозитного рахунку (вклад «класичний»), укладеного 10.06.2002 року з Нікопольською філією АКБ «Укрсоцбанк» (а.с.4).
26.12.2017 року, 01.06.2018 року, 05.02.2018 року позивачка ОСОБА_1 зверталася до АТ «Укрсоцбанк» з письмовими заявами про виплату їй коштів згідно свідоцтва про право на спадщину від 09.10.2003 року (а.с.8-10).
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з АТ «Укрсоцбанк» грошового вкладу за Договором № 551 на відкриття депозитного рахунку (вклад «класичний»), укладеного 10.06.2002 року між ОСОБА_3 та Нікопольською філією АКБ «Укрсоцбанк», у сумі 120 000,00 грн. та відсотків у розмірі 32 000,00 грн., суд виходив з того, що позивачкою ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів внесення  ОСОБА_3 на депозитний рахунок коштів, які б підтверджували її право вимоги до АТ «Укрсоцбанк» обумовленої у позові грошової суми. 
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
За змістом статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом, і відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої-п`ятої статі 13 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.
Відповідно до частини другої статті 608 ЦК України зобов`язання припиняється смертю кредитора, якщо воно є нерозривно пов`язаним з особою кредитора. Проте у зобов`язаннях, не пов`язаних з особою кредитора, смерть не призводить до припинення зобов`язань, а відбувається перехід прав і обов`язків від фізичної особи, яка померла, до інших осіб - спадкоємців.
Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Статтею 1228 ЦК України встановлено право вкладника розпорядитися правом на вклад у банку (фінансовій установі) на випадок своєї смерті, склавши заповіт або зробивши відповідне розпорядження банку (фінансовій установі).
Відповідно до частини другої статті 1228 ЦК України право на вклад входить до складу спадщини незалежно від способу розпорядження ним.
Відповідно до вимог статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).
Згідно статті 1058 ЦК України договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).
Відповідно до частини першої статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.
Постановою Правління Національного Банку України №250 від 30 червня 1998 року, яка була чинною станом на 10 червня 2002 року, затверджено нову редакцію Правил здійснення депозитних операцій  для  банківських  депозитів,  затверджених постановою  Правління  Національного банку України від 07.07.97 року N 216, та визначено, що за договором банківського депозиту (вкладу) комерційний банк,  який прийняв кошти від вкладника або кошти, що надійшли на рахунок  вкладника  від  іншої сторони,  зобов`язується виплатити вкладнику  суму депозиту (вкладу) та  нараховані  проценти  на  умовах  та  в  порядку, що передбачені договором. Договір банківського вкладу має бути укладений письмово.
Залучення депозитів (вкладів) юридичних  і  фізичних  осіб оформляється банком шляхом: відкриття  строкового  депозитного  рахунку  з   укладенням договору банківського вкладу (видачею ощадної книжки); видачі ощадного (депозитного) сертифіката.
Виходячи з аналізу положень статті 1059 ЦК України, у поєднанні з пунктом 6 Правил здійснення депозитних операцій для банківських депозитів, в редакції постанови Правління Національного Банку України №250 від 30 червня 1998 року, слід дійти висновку про те, що письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.  
Договір банківського вкладу має своїм наслідком ту обставину, що готівкові гроші вкладника передаються останнім у власність банку, а безготівкові гроші - в повне розпорядження банку. Відповідні дії вкладника є необхідною умовою виникнення зобов`язання за договором банківського вкладу, згідно з яким на боці вкладника виникає право вимагати від банку видачі суми вкладу і виплати відсотків на неї, а на стороні банку - відповідний обовязок. З договору банківського вкладу, укладення якого обумовлено передачею коштів вкладника у власність банку, можуть виникнути лише зобовязальні правовідносини за участю вкладника (кредитора) і банку (боржника).
          Отже, вирішуючи питання щодо стягнення грошових коштів за договорами банківського вкладу, необхідно встановити факт укладення відповідного договору, зЧясувати повноваження сторін на його укладення, факт внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника, а також дотримання вимог, передбачених законами та іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності щодо укладення договору банківського вкладу та внесення грошових коштів.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої).
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У противному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Як встановлено судом, позивачкою ОСОБА_4 не надано, ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції, належних та допустимих доказів внесення спадкодавцем ОСОБА_3 грошових коштів у розмірі 120 000,00 грн. на рахунок № НОМЕР_1 у Нікопольському відділенні «Укрсоцбанку», в межах Договору № 551 на відкриття депозитного рахунку (вклад «класичний»), укладеного 10.06.2002 року між ОСОБА_3 та Нікопольською філією АКБ «Укрсоцбанк», як не надано й цього Договору, у зв`язку з чим суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення грошових коштів за цим Договором, визнавши позовні вимоги недоведеними. 
Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень суду апеляційної інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 жовтня 2019 року- залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному поряду не підлягає.
Повне судове рішення складено 16 січня 2020 року.

Головуючий: 

Судді: