КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ   СУД   

Справа  760/7373/19                                                                            Головуючий у І-й інстанції -Оксюта Т.Г.
апеляційне провадження № 22-ц/824/898/2020                               Доповідач Заришняк Г.М.
.
 
ПОСТАНОВА 
                                                                ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 лютого 2020 рокуКиївський апеляційний суд в складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:             
Головуючого - Заришняк Г.М.
Суддів -  Мараєвої Н.Є.,  Рубан С.М.
при секретарі Діденку А.С.
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення  Солом`янського районного суду м. Києва  від 04 вересня 2019 року  в справі за позовом  ОСОБА_1   до  Публічного акціонерного  товариства  «Ідея Банк» про визнання  недійсним пункту 1.11 кредитного договору №Z06.223.73051 від 11 вересня 2017 року  та графіку щомісячних платежів, -
            ВСТАНОВИВ:
 
В березні 2011 року  позивач звернувся   в суд з позовом до ПАТ  «Ідея Банк» про визнання  недійсним пункту 1.11 кредитного договору №Z06.223.73051 від 11 вересня 2017 року  та графіку щомісячних платежів. 
В обґрунтування позову зазначав, що  11.09.2017 року між ОСОБА_1 та ПАТ  «Ідея Банк»  був укладений кредитний договір №Z06.223.73051, пунктом 1.11 якого встановлено, що за обслуговування кредиту  банком, що включає в себе:  надання інформації по рахунками позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме стаціонарних телефонів по Україні, в контакт-центрі, шляхом направлення СМС-повідомлень щодо суми платежу за цим договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо;  надання інформації по рахунку позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника;  опрацювання запитів позичальника, що направлені банку позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо, позичальник оплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та розмірах, визначених   Графіком щомісячних платежів за кредитним договором.
Згідно Графіку щомісячних платежів позичальник має сплатити комісію в сумарному розмірі 62 736,36 грн. за період з 11.10.2017 року по 11.09.2020 року, що складає 84% від суми виданого кредиту. Вважав,  що наявність у кредитному договорі  вказаного пункту щодо сплати незрозумілої комісії та плати за обслуговування кредиту є не тільки несправедливими, але й такими, що обмежують права споживача в розумінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»,  і взагалі є забороненою нечесною підприємницькою практикою, що вводить споживача в оману та є агресивною в розумінні ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів».
Також зазначив, що банк перед укладанням договору не повідомив його у письмовій формі про умови кредитування та про орієнтовану сукупну вартість кредиту, з огляду на плату за обслуговування кредиторської заборгованості в розмірі 84% від загальної суми кредиту, чим ввів позивача в оману, оскільки договір містить несправедливі умови.
Посилаючись на викладене, просив задовольнити позов.
            Рішенням   Солом`янського  районного суду м. Києва  від 04 вересня  2019 року  у задоволенні позову - відмовлено.
            В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального  та процесуального права просить  рішення  суду скасувати та постановити  нове рішення, яким його позов задовольнити у повному обсязі.
В судове  засіданні суду апеляційної інстанції  сторони повторно не з`явились, про день та час розгляду  справи повідомлені належним чином.
            Від представника  відповідача надійшов відзив, в якому він просив апеляційну скаргу  залишити без задоволення, вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим, також  просив розгляд даної справи проводити  без участі представника Банку.
            Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність й обгрунтованність постановленого рішення суду в цій частині, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з недоведеності та необґрунтованості позовних вимог ОСОБА_1 .
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи і це було встановлено судом, що 01 вересня 2017 року між ОСОБА_1 та відповідачем ПАТ «Ідея Банк» був укладений кредитний договір №Z06.223.73051, відповідно до умов якого Банк надав позичальнику кредит на поточні потреби в сумі 74 999,00 грн., включаючи витрати на страховий платіж (у разі наявності), а ОСОБА_1 зобов`язався одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості) згідно з умовами цього договору.
Відповідно п. 1.11 кредитного договору за обслуговування банком кредиту, що включає в себе: надання інформації по рахункам позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, в Контакт-центрі, шляхом направлення СМС-повідомлень щодо суми платежу за цим договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо;  надання інформації по рахунку позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника; опрацювання запитів позичальника, що направлені банку позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо, позичальник оплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та розмірах, визначених Графіком щомісячних платежів за кредитним договором.
Позивач, звертаючись з даним позовом до суду про визнання недійсним пункту 1.11 кредитного договору №Z06.223.73051 від 11.09.2017 року та графіку щомісячних платежів, зазначав, що умови кредитного договору є несправедливими та такими, що обмежують його  права як споживача в розумінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».
Зазначав, що відповідач перед укладенням кредитного договору навмисно приховав інформацію, у тому числі й щодо орієнтовної сукупної вартості кредиту, внаслідок чого останній не зміг зрозуміти усі наслідки і ризики укладення такого договору, встановив жорсткий обов`язок споживача сплачувати непідтверджену жодними документами та завищену до рівня надприбутків плату за обслуговування кредиту. Вказує, що відповідач, нібито, не зазначив, які послуги на вказану комісію надаються ним позивачу, не повідомив у письмовій формі про умови кредитування та про орієнтовну сукупну вартість кредиту, з огляду на плату за обслуговування кредиторської заборгованості,  чим ввів в оману позивача.
 Однак, з такими доводами позивача погодитись не можна з огляду на наступне.
Як вбачається з паспорту споживчого кредиту (інформація, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит) від 11 вересня 2017 року, який власноручно підписав позивач до укладення кредитного договору, останній письмово підтвердив, що отримав та ознайомився з інформацією про умови кредитування та орієнтовну загальність вартість кредиту, надані виходячи із обраних позивачем умов кредитування.
Також, позивач підтвердив про отримання всіх пояснень, необхідних для забезпечення можливості оцінити, чи адаптований договір до потреб позивача та фінансової ситуації, зокрема шляхом роз`яснення наведеної інформації, в тому числі суттєвих характеристик запропонованих послуг та певних наслідків, які вони можуть мати для позивача, в тому числі в разі невиконання позивачем зобов`язань за таким договором.
Зокрема, в паспорті споживчого кредиту позивача  було повідомлено про: суму/ ліміт кредиту, що становить 74 999,00 грн.; строк кредитування: 36 місяців; процентну ставку, відсотки річних - 21,9900 % від залишкової суми кредиту; плату за обслуговування кредитної заборгованості -2,5000% щомісячно від початкової суми кредиту; загальні витрати за кредитом - 96255,48грн.; орієнтовну загальну вартість кредиту - 96255,48 грн.; реальну річну процентну ставку, відсотки річних - 102.6000%; інші умови. В додатку до паспорту споживчого кредиту зазначено детальний графік щомісячних платежів за кредитними договором, який підписаний позивачем.
Крім того, у кредитному договорі дублюється та міститься інформація як про суму кредиту (п.1.1.), так і про процентну ставку за користування кредитом, що становить 21.9900% річних (п. 1.4.), розшифровка плати за обслуговування кредиту, що сплачується щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно Графіку щомісячних платежів за кредитним договором (п.1.11.); порядок повернення кредиту, нарахування кредиту (розділ 2), про реальну річну процентну ставку в розмірі 102,6000 % та про орієнтовну загальну вартість кредиту для споживача за весь строк користування кредитом - 96255,4800 грн. ( п.5.7.), інше.
Згідно п.5.1 кредитного договору, позивач заявляв та гарантував, що банк, перед укладенням кредитного договору повідомив його в належній формі в повному обсязі інформацію, передбачену законодавством України, зазначена інформація йому відома та зрозуміла, ознайомився з тарифами банку і згоден з ними; належний йому примірник оригіналу даного договору вручено відповідачем при підписанні даного договору; умови даного договору вважає справедливими і такими, що відповідають його інтересам, а також надає свою згоду на збір, зберігання використання та поширення через бюро кредитних історій про нього, тощо.
З матеріалів справи також слідує, що  згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором та виписки по рахунку, наданих  відповідачем, позивач ОСОБА_1 припинив сплачувати кредит, свої зобов`язання не виконує. Останній платіж позивач здійснив 25 лютого 2019 року.
Матеріалами справи доведено, що позивач під час укладення договору ознайомлювався з його текстом та змістом в цілому, жодних заперечень щодо уточнення чи зміни його викладу не висловив, а зміст договору, як вбачається з вищенаведеного, жодним чином не порушує його законних прав та інтересів.
Отже, дані про подорожчання продукту були позичальнику відомі під час укладення договору, і відповідач не вчинив жодних дій, які б свідчили про те, що позичальника було введено в оману щодо вартості продукту.
Посилання ОСОБА_1  на те, що ПАТ «Ідея Банк» не ознайомлював його з інформацією про умови кредитування, не надав йому розрахунку та орієнтовну сукупну вартість кредиту, не обґрунтував належними документами суму плати за обслуговування кредиторської заборгованості, чим фактично ввів в оману позивача, не відповідають дійсності, а відтак відсутні будь-які підстави, передбачені чинним законодавством, для визнання кредитного договору недійсним з цієї підстави.
Судом достовірно встановлено, що позивач під час укладення кредитного договору був ознайомлений зі всіма його умовами, оскільки висловив своє волевиявлення на його укладення шляхом підписання кредитного договору, про що сам підтвердив в договорі. Зміст договору,  не порушує законних прав та інтересів позивача, а тому відсутні підстави для задоволення позову про визнання недійсним пункту 1.11 кредитного договору №Z06.223.73051 від 11.09.2017 року та графіку щомісячних платежів, укладених між ним та ПАТ «Ідея Банк».
 
Відповідно до ст. 15 Закону України «Про споживче кредитування» споживач мав право протягом 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладання договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин.
Однак, позивач не відмовлявся від одержання кредиту, свою згоду на укладення кредитного договору не відкликав, і не звертався до ПАТ «Ідея Банк» за додатковими роз`ясненням положень договору ні до, ні під час, ні після його укладення.
 Окрім того, відповідно до ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банкам надано право самостійно встановлювати процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги.
Аналіз даної правової норми свідчить про те, що така форма витрат, як плата за обслуговування кредиту існує, визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами.
10 червня 2017 року, набув чинності Закон України «Про споживче кредитування» від 15 листопада  2016 року, який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері та регулює відносини між кредитодавцями, кредитними посередниками та споживачами під час надання послуг споживчого кредитування.
На обґрунтування своїх вимог позивач посилається на норми ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яка припинила свою дію 10.06.2017 року, тобто до укладення кредитного договору, а стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовується до відносин споживчого кредитування у частині.
Так, відповідно п. ч.1 ст.1 Закону України «Про споживче кредитування» від 15 листопада 2016 року №1734-VIII загальні витрати за споживчим кредитом - це витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
У свою чергу, з 10 червня 2017 року стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування» та була виключеною і припинила свою дію.
Згідно статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» від 15 листопада 2016 року реальна річна процентна ставка обчислюється відповідно до нормативно - правових актів органів, що здійснюють державне регулювання ринків фінансових послуг.
Для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом.
До загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, платежі на додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит, які є обов`язковими для укладення договору про споживчий кредит, а також за послуги кредитного посередника (за наявності).
Пунктом 1.11 Кредитного договору банк встановив плату за обслуговування кредиту, що включає в себе плату за надання інформації по рахункам позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, в Контакт-центрі, шляхом направлення CMC- повідомлень щодо суми платежу за цим Договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо; надання інформації по рахунку Позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти Позичальника; опрацювання запитів Позичальника, що направлені Банку Позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо.
Отже, чинним законодавством України надано право банку отримувати плату за обслуговування кредиту, оскільки таке прямо передбачено Законом України «Про споживче кредитування», а тому відсутні підстави для визнання Кредитного договору в тій частині недійсним.
Окрім того, Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише у тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають зобов`язальні правовідносини.
Не приймається судом до уваги і те, що позивач не мав можливості ознайомитись з умовами кредитного договору, оскільки дане твердження нічим не доведено.
Оспорюваний договір вчинений у письмовій формі, як це передбачено ч. 1 ст. 1055 ЦК України. Даний договір був підписаний позивачем, який  жодних зауважень не висловив, що свідчить про його згоду з умовами договору. У відповідності зі статтею 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.
Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ст.ст. 13, 14 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Виконання цивільних обов`язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства.
 У відповідності зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, та шостою статті цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.
Згідно з вимогами  ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції акцепту) другою стороною.
Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
 Відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договором) між клієнтом та банком.
Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
 Кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови. Відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; додаток до кредитного договору «Графік погашення кредиту», які підписані позивачем.
Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом.
Разом з тим, правочин, що оспорюється позивачем, повністю відповідає вимогам законодавства, складений з урахуванням вимог закону щодо його форми і змісту, а отже відсутні підстави для визнання його недійсним.  
При цьому колегія суддів зазначає про те, що з моменту укладення кредитного договору позивачем сплачувався кредит, останній платіж позивач здійснив               25 лютого 2019 року.
Суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував ообставни справи, зібраним по справі   доказам дав належну оцінку та прийшов до правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , обґрунтовано відмовивши у задоволенні позову.
Доводи апеляційної скарги аналогічні доводам позовної заяви, були предметом розгляду  судом першої інстанції,  суд дав їм належну правову оцінку, правомірно визнавши їх необґрунтованими,  й вони не містять підстав для скасування законного й обґрунтованого рішення суду.
            Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -
 
ПОСТАНОВИВ:
 
            Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення  Солом`янського районного суду м. Києва  від 04 вересня 2019 року  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і  може бути оскаржена в касаційному порядку  до Верховного Суду протягом 30 днів
 
Головуючий :
Судді: