КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                                               
справа № 757/34521/16-ц                                         Головуючий у 1 інстанції: Литвинова І.В.
провадження № 22-ц/824/1567/2020                                          Суддя-доповідач: Олійник В.І.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
22 січня 2020 року                                                                           м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:
Судді-доповідача: Олійника В.І., 
суддів: Желепи О.В., Рубан С.М.,
при секретарі Бондаренко І.С.,  
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м.Києва від 02 вересня 2019 року у складі судді Литвинової І.В. у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, -
 
в с т а н о в и в :
 
У липні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом про розірвання шлюбу, який обґрунтовував тим, що від 19 січня 1990 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі і неповнолітніх дітей не мають.
Зазначав, що у них з відповідачкою різні погляди на сімейне життя, що призводило до постійних конфліктів, і понад п`ять років вони проживають окремо та не підтримують шлюбно-сімейні стосунки. 
Тому просив розірвати шлюбу, укладений 19 січня 1990 року між ним ( ОСОБА_1 ) та ОСОБА_2 , зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Оболонського РУЮ м. Києва (актовий запис №86).
Рішенням Печерського районного суду м.Києва від 02 вересня 2019 року позов задоволено і шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про зміну мотивувальної частини рішення, а саме вірно зазначити час припинення сімейно-шлюбних відносин - від 2012 року, а не від вересня 2009 року, як зазначив суд. 
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що сім`я сторін існує формально, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін.
Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 19 січня 1990 року перебували у зареєстрованому шлюбі і неповнолітніх дітей не мають.
Як зазначав позивач, у них з відповідачкою різні погляди на сімейне життя, що призводило до постійних конфліктів,  і тому понад п`ять років вони проживають окремо та не підтримують шлюбно-сімейні стосунки. 
В судовому засіданні було встановлено, що сторони не ведуть спільне господарство, не підтримують шлюбно-сімейні стосунки, втратили один до одного почуття поваги і любові. 
Виходячи з наведеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що сім`я сторін існує формально, і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам сторін.
Апелянт стверджує, що суд помилково дійшов висновку щодо зазначення у мотивувальній частині про припинення сторонами шлюбних відносин від вересня 2009 року.     Проте, його твердження не відповідають дійсності
Саме в описовій частині було зазначено про те, що у судовому засіданні відповідачка та її представник не заперечували проти розірвання шлюбу та зазначали, що сторони припинили подружні відносини 04 вересня 2009 року, коли позивач залишив родину.
А також в описовій частині було зазначено, що допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_3 підтвердила суду, що батько перестав проживати з ними у вересні 2009 року.
Отже, такі пояснення про час припинення сімейних відносин у вересні 2009 року зазначені в описовій частині рішення, а не в мотивувальній, як стверджує апелянт, і вони  не можуть бути підставою для зміни судового рішення, оскільки це показання відповідачки та її представника, а також свідка ОСОБА_3 (доньки сторін у справі).
Ця інформація, пояснення відповідачки та її представника, а також допитаного в судовому засідання свідка сторін (їхньої дочки ОСОБА_3 ) не є встановленою судом і не можна вважати, що суд встановив такі обставини.
З огляду на вищенаведене, обставини щодо часу припинення подружніх відносин не є встановленими і підлягають перевірці та встановленню при вирішення справи про поділ майна сторін.
Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.  
Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.
Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в  рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.  
Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін. 
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -
п о с т а н о в и л а :
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Печерського районного суду м.Києва від 02 вересня 2019 року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено 23 січня 2020 року.
 
Суддя-доповідач:  
 
Судді: