ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/2/20	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №712/13879/15-ц Категорія:  	Левченко В.В. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Бондаренко С. І. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       20 лютого 2020 року :Черкаський  апеляційний суд в складі:

суддів                                            Бондаренка С. І., Храпка В.Д., Вініченка Б.Б.
за участю секретаря                          Матюха В.І.                                       

       розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 10 листопада 2016 року, ухваленого під головуванням судді Левченко В.В., у справі за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором кредиту, -

в с т а н о в и в :

У грудні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором кредиту, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідно до укладеного договору кредиту № 895АІ10110905021 від 05 вересня 2011 року відповідач отримав кредит у розмірі 149 625 гривень на наступних умовах: строк погашення – 04 вересня 2016 року; відсоткова ставка за користування кредитними коштами 15,50 % річних до 01 вересня 2012 року; на кожний наступний період розмір процентної ставки встановлюється згідно пункту 2.7 кредитного договору. 
Позичальник зобов`язаний виконати зобов`язання згідно з кредитним договором у повному обсязі, у тому числі, але не обмежуючись цим, повернути суму отриманих кредитних коштів та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у порядку та на умовах кредитного договору, щомісячними платежами, згідно встановленого графіку сплати кредиту. 
Позивач свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором.
Відповідач умови договору не виконав, внаслідок чого станом на 13 листопада 2015 року має заборгованість у розмірі 215 148 гривень 61 копійка, яка складається з наступного: 
- 97 256 гривень 25 копійок – заборгованість за кредитом; 
- 49 518 гривень 92 копійки - заборгованість за відсотками;
- 28 522 гривень 27 копійок - розмір пені за несвоєчасне повернення кредиту; 
- 9 286 гривень – розмір пені за несвоєчасне повернення відсотків;
- 22 447 гривень 06 копійок – розмір інфляційних витрат за кредитом;
- 8 118 гривень 11 копійок – розмір інфляційних витрат за відсотками.
На підставі викладеного позивач просив суд стягнути з   ОСОБА_1 на свою користь  заборгованість за договором кредиту №895АІ10110905021 від 05 вересня 2011 року в розмірі 215 148 гривень 61 копійку та судові витрати у розмірі 3 227 гривень 23 копійки.
Рішенням Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 10 листопада 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" заборгованість за кредитним договором №895АІ10110905021 від 05 вересня 2011 року у сумі 207 030 гривень 50 копійок, яка складається з : 97 256 гривень 25 копійок - заборгованість за кредитом; 49 518 гривень 92 копійки - заборгованість за відсотками; 28 522 гривень 27 копійок - розмір пені за несвоєчасне повернення кредиту; 9 286 гривень - розмір пені за несвоєчасне повернення відсотків; 22 447 гривень 06 копійок - розмір інфляційних витрат за кредитом.
Вирішено питання судових витрат.
Задовольняючи частково позовні вимоги ПАТ «Укрсоцбанк», суд першої інстанції дійшов висновку про наявність відповідних правових підстав для їх часткового задоволення у зв`язку з виконанням банком взятих на себе зобов`язань за договором кредиту в повному обсязі. В свою чергу позичальник скористався кредитними ресурсами, але свої зобов`язання в частині повернення кредитних коштів та сплати процентів за договором  не виконав. Проте, судом першої інстанції зазначено, що нарахування інфляційних витрат за відсотками у сумі 8 118 гривень 11 копійок є безпідставним, оскільки проценти, визначені статтями 536, 1056-1 ЦК України, є платою за користування чужими грошовими коштами, яка, за відсутності іншої домовленості сторін, сплачується боржником за весь період користування грошовими коштами, тому включення суми несплачених процентів з урахуванням індексу інфляції до суми боргу, суперечить вимогам закону. 
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1  подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на те, що судом першої інстанції були неправильно встановлені обставини, які мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, при розгляді справи були порушені норми матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю. 
Доводи апеляційної скарги вмотивовує тим, що висновки суду про відмову в задоволенні клопотання про передачу спору на розгляд третейського суду винесені в порушення норм матеріального права. Також, в основу судового рішення покладено розрахунок заборгованості позивача за кредитним договором, що не відповідає фактичному розміру заборгованості, при цьому позивачем на вимогу суду не були надані докази необхідні для проведення судово-економічної експертизи призначеної судом.
Відзив на апеляційну скаргу на адресу апеляційного суду не надходив.
Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 30 січня 2020 року залучено до участі у справі правонаступника АТ «Укрсоцбанк» - АТ «Альфа-Банк».
Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення виходячи з наступного.
       Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. 
       Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України, відповідно до якої зобов`язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
       У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
       Згідно зі статтями 526, 530, 610,частини першої статті 612 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
       Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
       У частині другій вказаної статті передбачено, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів належних йому у відповідності до статті 1048 цього кодексу. 
В судовому засіданні встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 05 вересня 2011 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено договір кредиту №895АІ10110905021, згідно з умовами якого останній отримав кредит в розмірі 149 625 гривень на наступних умовах: строк погашення – 04 вересня 2016 року; відсоткова ставка за користування кредитними коштами 15,5 % річних до 01 вересня 2012 року; на кожний наступний період розмір процентної ставки встановлюється згідно пункту 2.7 кредитного договору (т.1 а.с. 4-9). 
Позичальник зобов`язаний повернути суму отриманих кредитних коштів та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у порядку та на умовах кредитного договору, щомісячними платежами, згідно встановленого графіку сплати кредиту. 
Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 13 листопада 2015 року становить 215 148 гривень 61 копійка, яка складається з наступного: 
- 97 256 гривень 25 копійок – заборгованість за кредитом; 
- 49 518 гривень 92 копійки - заборгованість за відсотками;
- 28 522 гривень 27 копійок - розмір пені за несвоєчасне повернення кредиту; 
- 9 286 гривень – розмір пені за несвоєчасне повернення відсотків;
- 22 447 гривень 06 копійок – розмір інфляційних витрат за кредитом;
- 8 118 гривень 11 копійок – розмір інфляційних витрат за відсотками (т1 а.с.10-11).
Відповідач зобов`язання взяті за договором належним чином не виконував, однак суд, не може погодитись з розрахунком позивача.
       Як вбачається з пункту 1.1 кредитного договору процентна ставка за кредитом встановлена в розмірі 15,50 процентів річних на перший річний період користування кредитом, тобто строком до 01 вересня 2012 року. На кожний наступний річний період процентна ставка за кредитом встановлюється в порядку, визначеному п.2.7. цього договору, відповідно до якого базова процентна ставка кредитування є змінною, її розмір переглядається кредитором щорічно 01 травня, починаючи з дати укладення цього договору. Пунктом 2.7.1. цього договору передбачено, що новий розмір процентної ставки за кредитом встановлюється кредитором 01 вересня кожного річного періоду користування кредитом без укладення відповідного договору про внесення змін до цього договору між сторонами. (т.1, а.с.4-9) 
       Згідно зі статтею 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. 
Відповідно до статті 1056-1 ЦК України, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір  процентів  та  порядок  їх  сплати  за   договором визначаються  в  договорі залежно від кредитного ризику,  наданого забезпечення,  попиту і пропозицій,  які  склалися  на  кредитному ринку,  строку користування кредитом,  розміру облікової ставки та інших факторів. Встановлений  договором  розмір  процентів  не  може  бути збільшений  банком,  іншою  фінансовою установою в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку, іншої фінансової установи змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною. 
З зазначеної норми права слідує, що банк не мав права в односторонньому порядку змінювати процентну ставку за кредитом, а відтак розрахунок боргу наданий банком не відповідає зазначеним вимогам закону, оскільки розрахований виходячи з піднятої в односторонньому порядку процентної ставки.
       За змістом статей 77-80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.        
       Наданий суду розрахунок заборгованості за кредитним договором № 895АІ10110905021 від 05 вересня 2011 року, яким позивач підтверджує факт наявності у ОСОБА_1 заборгованості перед Банком, не є належними, достовірними та достатніми доказами в даній справі, оскільки хоча й містять інформацію щодо предмета доказування, однак суперечать іншим доказам у справі.
       В ході розгляду справи апеляційним судом за клопотаннями представників ОСОБА_1  та АТ «Укрсоцбанк» було призначено судово-економічну експертизу та додаткову судово-економічну експертизу. На вирішення експерта поставлені наступні питання:
1. Які суми по оплатам і які саме квитанції не враховані Банком при зарахуванні і розприділенні коштів, якщо такі суми є ?
2. Який розмір заборгованості по кредиту, по відсотках (з урахуванням плаваючої відсоткової ставки), по пені, інфляційних з урахуванням даних виписки по особовому рахунку № НОМЕР_1 ОСОБА_1 .? (т.3 а.с. 172, 218)
       Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань.
       Предметом позовних вимог є стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором №895АІ10110905021 від 05 вересня 2011 року.
       Таким чином, обставини щодо фактичного розміру заборгованості по тілу кредиту та по сплаті процентів за користування кредитними коштами, а також перевірка відповідності наведеного позивачем розрахунку за укладеним кредитним правочином входять до предмету доказування по справі.
       Для проведення експертизи надані квитанції ПАТ «Укрсоцбанк» та виписки по особовому рахунку ОСОБА_1 , що підтверджують зарахування коштів ОСОБА_1 на рахунок № НОМЕР_1 , визначений договором кредиту. 
       Згідно висновку експерта за результатами проведення додаткової судової економічної експертизи від 23 грудня 2019 року (т.3 а.с.224-236), дослідженням визначено, що Банком проведено не в повному обсязі зарахування коштів, сплачених ОСОБА_1 . Згідно наданих квитанцій за період з 04 жовтня 2011 року по 18 липня 2014 року через касу ПАТ «Укрсоцбанк» на погашення боргу за договором кредиту на поточний рахунок ОСОБА_1 внесено кошти на загальну суму 105 748 гривень 68 копійок. Крім того, відповідно наданих виписок з рахунків встановлено, що для дослідження не надані квитанції по двох платежах на загальну суму 400 гривень, а саме за: 17 березня 2014 року на суму 200 гривень та 29 вересня 2014 року на суму 200 гривень.
       Таким чином, при врахуванні загальної суми 400 гривень в рахунок погашення боргу за договором кредиту  ОСОБА_1  через касу ПАТ «Укрсоцбанк» на поточний рахунок №  НОМЕР_1  внесено кошти на загальну суму 106 148 гривень 68 копійок, що на 12 332 гривні 55 копійок більше ніж зазначено у виписках з рахунків – 93 816 гривень 13 копійок (т.3 а.с. 227-228). 
       Проте, Банком при зарахуванні коштів сплачених ОСОБА_1 на погашення заборгованості не враховані та відповідно не розподілені кошти на загальну суму 12 327 гривень 04 копійки, що вплинуло на розрахунки по сплаті кредиту ОСОБА_1 . 
       Виходячи з умов договору кредиту проведеним дослідженням щодо повноти погашення заборгованості за кредитом на суму 106 148 гривень 68 копійок, з урахуванням черговості зарахування коштів визначеної п.2.6 договору кредиту, підтверджено, що ОСОБА_1 станом на 13 листопада 2015 року має заборгованість перед ПАТ «Укрсоцбанк» по договору кредиту № 895АІ10110905021 від 05 вересня 2011 року в розмірі 172 810 гривень 71 копійка, яка складається з наступного:
-84 973 гривень 20 копійок – заборгованість по кредиту;
-25 903 гривень 25 копійок – заборгованість по відсоткам;
-16 296 гривень 71 копійка – інфляційні витрати за кредитом;
-7 231 гривень 01 копійка – інфляційні витрати за відсотками;
-28 550 гривень 60 копійок – пеня за несвоєчасне погашення простроченої заборгованості по тілу кредиту;
-9 855 гривень 94 копійки – пеня за несвоєчасне погашення відсотків (т.3 а.с.224-236 ). 
       У відповідності до частин 1, 5 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
       Позивач, звернувшись до суду з даним позовом, не довів тієї обставини, що відповідач має заборгованість зі сплати по договору кредиту № 895АІ10110905021 від 05 вересня 2011 року в розмірі 215 148 гривень 61 копійка, оскільки не надав суду належних та достатніх доказів, які б підтверджували вказану в позовній заяві суму заборгованості. 
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
       Згідно зі ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
       Стаття 625 ЦК України встановлює відповідальність за порушення грошового зобов`язання.
       Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 
       Відтак, враховуючи положення ч. 2 ст. 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції, а також 3 % річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.
Частина 2 статті 625 ЦК України підлягає застосуванню до порушеного грошового зобов`язання, складовою якого, зокрема, є також нараховані проценти за користування кредитними коштами.
Аналогічний правовий         висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-2129цс16. 
Суд першої інстанції вказані обставини справи та норми права не врахував, а тому зробив невірні висновки щодо безпідставності нарахування інфляційних витрат за відсотками. 
       Доводи апеляційної скарги щодо розгляду даного спору третейським судом є необґрунтованими виходячи з наступного. 
       Відповідно до частини другої статті 1 Закону України «Про третейські суди» до третейського суду за угодою сторін може бути передано будь-який спір, що виникає із цивільних та господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.
       Згідно з пунктом 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди» (частину першу статті 6 цього Закону доповнено пунктом 14 згідно із Законом № 2983-VI від 03 лютого 2011 року), третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком, зокрема, справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).
       Споживачем, права якого захищаються на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», є лише громадянин (фізична особа), котрий придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити товари (роботи, послуги) для власних побутових потреб. Цей Закон регулює відносини споживача з підприємством, установою, організацією чи громадянином-підприємцем, які виготовляють та продають товари, виконують роботи і надають послуги, незалежно від форм власності та організаційних форм підприємництва.
       Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від  10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) дія цього Закону поширюється і на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.  
       За частиною першою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (чинним на час укладення кредитного договору) між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.
       Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку, що спори між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору, відповідно до пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди», незважаючи на наявність третейського застереження в договорі, не можуть бути предметом третейського розгляду, оскільки цим Законом від 3 лютого 2011 року виключено з компетенції третейського суду вирішення спорів щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).
       Незалежно від предмета й підстав позову та незважаючи на те, хто звертається з позовом до суду (банк або інша фінансова установа чи споживач), на правовідносини, що виникають зі споживчого кредиту, поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».
Аналогічні правові висновки викладені в постановах Верховного суду України від 27 січня 2016 року у справі № 6-2712цс15 та від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1716цс15.
Із пункту 1.2 укладеного договору вбачається, що кредит надається позичальнику на придбання автомобіля, тобто за змістом вище наведених норм права, він підпадає під поняття споживчого кредиту, а відтак даний спір не підпадає під компетенцію третейського суду.
Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленим; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.
Таким чином рішення суду першої інстанції у даній справі в частині визначення розміру заборгованості по кредитному договору № 895АІ10110905021 від 05 вересня 2011 року, які необхідно стягнути з відповідача на користь позивача слід змінити, визначивши заборгованість за вказаним кредитним договором в сумі 172 810 гривень 71 копійка, яка складається з наступного: заборгованість по кредиту – 84 973 гривень 20 копійок; заборгованість по відсоткам – 25 903 гривень 25 копійок; інфляційні витрати за кредитом – 16 296 гривень 71 копійка; інфляційні витрати за відсотками – 7 231 гривня 01 копійка; пеня за несвоєчасне погашення кредиту – 28 550 гривень 60 копійок; пеня за несвоєчасне погашення відсотків – 9 855 гривень 94 копійки. 
Керуючись ст. ст. 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,- 

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 10 листопада 2016 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором кредиту – змінити в частині розміру заборгованості, яку слід стягнути з відповідача на користь позивача, визначивши її в сумі 172 810 гривень 71 копійка, яка складається з заборгованість по кредиту – 84 973 гривень 20 копійок; заборгованість по відсоткам – 25 903 гривень 25 копійок; інфляційні витрати за кредитом – 16 296 гривень 71 копійка; інфляційні витрати за відсотками – 7 231 гривня 01 копійка; пеня за несвоєчасне погашення кредиту – 28 550 гривень 60 копійок; пеня за несвоєчасне погашення відсотків – 9 855 гривень 94 копійки. 
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Альфа-Банк» судові витрати пропорційно до задоволених вимог в сумі 2592 гривни 11 копійок.
Стягнути з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 судові витрати пропорційно до відмовлених позовних вимог в сумі 684 гривни 21 копійка.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків зазначених в частині 3 статті 389 ЦПК України.
Повний текст постанови складений 20 лютого 2020 року.

Судді