Постанова
Іменем України
26 листопада 2019 року
м. Київ
судова справа № 315/912/17
провадження № 51-1817км19
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                              ОСОБА_1 ,
суддів                                                            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: 
секретаря судового засідання             ОСОБА_4 , 
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
засудженого                                              ОСОБА_6 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань
за № 12017080220000210 від 27 березня 2017 року, за обвинуваченням 
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , зареєстрованого там же, раніше судимого за вироком Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 09 березня 2016 року за ч. 2 ст. 263 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 510 грн,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 297 КК України,
за касаційною скаргою потерпілого ОСОБА_7 на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 28 січня 2019 року.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 30 серпня
2018 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 3 ст. 297 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 4 роки.
Постановлено стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 у рахунок відшкодування шкоди: матеріальної — 150 000 грн та моральної — 20 000 грн.
Запорізький апеляційний суд ухвалою від 28 січня 2019 року апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 задовольнив частково, вирок місцевого суду
від 30 серпня 2018 року щодо останнього змінив. Ухвалив вважати
ОСОБА_6 засудженим за ч. 3 ст. 297 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 4 роки.
На підставі ст. 75 КК України апеляційний суд ухвалив звільнити ОСОБА_6 від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки та поклав на нього обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноваженому органу з питань пробації про зміну місця проживання або роботи на підставі ст. 76 цього Кодексу.
Вирок районного суду в частині стягнення з ОСОБА_6 на користь потерпілого ОСОБА_7 матеріальної шкоди в розмірі 150 000 грн скасував та призначив новий розгляд в суді першої інстанції у порядку цивільного судочинства.
У решті вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 ухвалив залишити без змін.
За вироком місцевого суду  ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він
25 березня 2017 року близько 21:00 на території Ворошиловського кладовища на вул. Ворошилова в м. Гуляйполі Запорізької області з хуліганських мотивів металевим молотом пошкодив надгробні пам`ятники похованих   ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , чим завдав ОСОБА_7 матеріальної шкоди на загальну суму
75 000 грн.
Крім того, 22 липня 2017 року приблизно о 22:00 у тому ж місці повторно з хуліганських мотивів ОСОБА_6 металевим молотом пошкодив надгробні пам`ятники похованих ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , чим завдав ОСОБА_7 матеріальної шкоди на загальну суму 75 000 грн.
Вимоги касаційних скарг та узагальнені доводи особи, яка її подала, а також позиції інших учасників кримінального провадження
У касаційній скарзі потерпілий ОСОБА_7 , не оспорюючи кваліфікації дій, доведеності винуватості засудженого, а також виду та розміру призначеного місцевим судом основного покарання, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність,а саме застосування апеляційним судом закону, який не підлягав застосуванню, просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Суть доводів потерпілого зводиться до того, що він не погоджується з рішенням апеляційного суду про застосування до ОСОБА_6 положень статей 75,
76 КК України та вважає, що цей суд, застосувавши вказані положення матеріального закону, не звернув належної уваги на тяжкість вчинених злочинів, а також на дані про особу засудженого, що, на думку потерпілого, призвело до м`якості призначеного ОСОБА_6 покарання. 
У запереченні на касаційну скаргу засуджений, посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів, просить постановлені судові рішення у кримінальному провадженні залишити без зміни, а касаційну скаргу потерпілого — без задоволення.
Позиції інших учасників судового провадження
У судовому засіданні суду касаційної інстанції засуджений ОСОБА_6 , висловивши свої доводи, заперечив проти задоволення касаційної скарги потерпілого ОСОБА_7 ; прокурор вважав, що ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню, а кримінальне провадження — призначенню нового розгляду в суді апеляційної інстанції.
Мотиви суду
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Відповідно до ч. 1 вказаної норми КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих злочинів та правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі не оспорюються.
Доводи потерпілого, викладені в касаційній скарзі, про те, що апеляційний суд при звільненні ОСОБА_6 від відбування основного покарання на підставі ст. 75 КК України не врахував ступеня тяжкості вчинених злочинів, а також даних про його особу, колегія суддів вважає необґрунтованими. 
Згідно зі ст. 50 цього Кодексу покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 зазначеного Кодексу суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.
Передбачені в указаній нормі КК України загальні засади наділяють суд правом вибору у визначених законом межах однієї з форм кримінальної відповідальності — призначити покарання або звільнити від покарання чи його відбування.
Положення ст. 75 КК України застосовуються лише в тому випадку, коли суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, має обґрунтовані підстави для висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
У межах реалізації дискреційних повноважень суд вправі застосувати ст. 75 КК України та звільнити особу від відбування покарання з випробуванням за наявності передбачених цією статтею обов`язкових умов та достатніх підстав для висновку про можливість виправлення винного без відбування покарання.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що в цьому провадженні при прийнятті рішення про звільнення ОСОБА_6 від відбування основного покарання апеляційний суд не порушив вищевказаних положень закону.
Апеляційний суд, приймаючи рішення про звільнення засудженого
ОСОБА_6 від відбування основного покарання згідно з указаними положеннями, послався на те, що місцевий суд не повною мірою врахував характер і ступінь тяжкості вчинених ним злочинів, обставини їх вчинення, дані про особу засудженого (його вік та відомості про стан здоров`я), а також зважив на те, що ОСОБА_6 шляхом поштового переказу намагався перерахувати кошти на ім`я потерпілого в рахунок відшкодування завданих збитків, однак через відмову останнього кошти повернулися назад.
Також отримали належну оцінку апеляційного суду в сукупності з вищезазначеними обставинами кримінального провадження і дані, що містяться в досудовій доповіді представника уповноваженого органу з питань пробації про можливість виправлення ОСОБА_6 без реального відбування ним покарання у виді позбавлення волі або обмеження волі.
Ступінь тяжкості вчиненого злочину суд урахував виходячи не лише з визначеного у ст. 12 КК України формального критерію, а й у сукупності з конкретними обставинами протиправного діяння.
З огляду на викладене колегія суддів вважає, що з урахуванням усіх обставин кримінального провадження в сукупності рішення апеляційного суду про можливість виправлення ОСОБА_6 без реального відбування основного покарання, визначеного місцевим судом, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою. Таке рішення апеляційного суду є належним чином мотивованим, а тому покарання не сприймається як явно несправедливе чи недостатнє для досягнення мети покарання.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
З урахуванням того, що закон України про кримінальну відповідальність застосовано правильно, касаційна скарга потерпілого задоволенню не підлягає. 
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Ухвалу Запорізького апеляційного суду від 28 січня 2019 року щодо  ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу потерпілого
ОСОБА_7 — без задоволення.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає. 
Судді:

ОСОБА_1                             ОСОБА_2                           ОСОБА_3