ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3346/20 Справа № 212/10235/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Власенко М. Д. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2020 року                                                                м.Кривий Ріг

Справа № 212/10235/19
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді -       Зубакової В.П.,
суддів -                           Барильської А.П., Бондар Я.М.
сторони:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – Приватне акціонерне товариство «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат», 

розглянувши у спрощеному позовному провадженні у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу позивача  ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 січня 2020 року, яке постановлено суддею Власенко М.Д. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 10 січня 2020 року,-

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2019 року   ОСОБА_1 , звернувся до суду із позовом до Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат»  (надалі – ПРАТ «ЦГЗК»)   про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю батька на виробництві.
Позов мотивовано тим, що його батько ОСОБА_2 загинув 09 червня 1995 року, під час виконання трудових обов`язків слюсаря з ремонту гірничого обладнання на КДЦ «ЦГЗК», правонаступником якого є ПРАТ «ЦГЗК». По факту нещасного випадку був складений акт форми Н-1 від 20 червня 1995 року № 12 про нещасний випадок, відповідно до висновків якого нещасний випадок, внаслідок якого загинув ОСОБА_2 , стався 06 червня 1995 року о 10 годині 45 хвилин, смерть наступила внаслідок падіння предметів.
Звістка про смерть батька призвела до того, що позивач зазнав сильного нервового потрясіння, незважаючи на сплив часу він постійно перебуває у напруженому психічному стані, адже думки про смерть батька не залишають його до теперішнього часу. Після смерті батька він лишився без його піклування та матеріальної підтримки, оскільки заробіток батька був основним джерелом доходу їх сім`ї. Неспроможність у повній мірі задовольнити свої нагальні життєві потреби, що завдавало йому додаткових моральних страждань. 
Розмір моральної шкоди позивач оцінює у 190 000,00 гривень, яку просить стягнути з відповідача на його користь без утримання податків та зборів.    
Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу  Дніпропетровської області від 10 січня 2020  року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат»   на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої смертю батька на виробництві, без утримання податку з доходів фізичних осіб у розмірі 140 000, 00 гривень.
В задоволенні решти позовних вимог – відмовлено.
Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат»   на користь держави судовий збір в розмірі 1400, 00 гривень.
В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 ставить питання про зміну рішення суду в частині розміру моральної шкоди, стягнутої на користь позивача, просить збільшити її розмір до 190 000,00 гривень, оскільки він значно занижений та не відповідає глибині моральних страждань позивача та принципу розумності, виваженості і справедливості. Втрата батька є втратою, що не може бути відновлена, а тому душевні страждання позивача будуть тривати і надалі, що свідчить про їх безстроковість. Смерть батька призвела до того, що він зазнав сильного нервового потрясіння, він втратив близьку для нього людину, за життя в нього з батьком були тісні сімейні відносини, вони відчували взаємні почуття любові один до одного. Після його загибелі, нормальні життєві стосунки позивача були знищені, він до теперішнього часу відчуває почуття туги та самотності.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1  ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивач ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , його батьками в свідоцтві про народження зазначені ОСОБА_2 і ОСОБА_3 (а.с.12). 
09 червня 1995 року під час виконання трудових обов`язків слюсаря з ремонту гірничого обладнання на КДЦ «ЦГЗК», правонаступником якого є ПРАТ «ЦГЗК», загинув батько позивача ОСОБА_2 .  
Відповідно до свідоцтва про смерть, виданого Петрівською селищною радою народних депутатів, Кіровоградської області від 09 червня 1995 року, актовий запис № 67, ОСОБА_2 помер у віці ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.11).
По факту нещасного випадку було складено Акт про нещасний випадок № 12 від 20 червня 1995 року, що стався 06 червня 1995 року о 10 годині 45 хвилин на території турбази Петрівського рудоуправління КДЦ «ЦГЗК», відповідно до висновку якого, нещасний випадок стався 06 червня 1995 року о 10 годині 45 хвилин. Смерть ОСОБА_2 наступила внаслідок падіння предметів.
Відповідно до п. 11.3 вказаного Акту причиною нещасного випадку було визнано:підйом вантажу при косому натягуванні канатів, застосування грузопідйомного засобу (траверзи) виготовленої не по нормативній документації, відсутність проекту виконання робіт, допуск до роботи непідготовлених осіб, не призначення відповідальних осіб при виконанні робіт, невиконання контролю інженерно-технічних працівників.
Відповідно до п. 13 Акту про нещасний випадок № 12 від 20 червня 1995 року особами, які допустили порушення законодавства про охорону праці є: ОСОБА_4 -  машиніст автокрану, яким порушено п.п.3.15.4.3.18.5 «Інструкції безпеки праці для водія автокрановщика» та ст. 7.92 «е» «Правил улаштування та безпеки експлуатації вантажопідйомних кранів», ОСОБА_5 - начальник господарської автоколони автотранспортного цеху №3, яким порушено п.п. 2.21.2.2.21.7 «Положення про систему управління охорони праці на підприємстві п.7.86 «в» «Правил улаштування та безпеки експлуатації вантажопідйомних кранів», ОСОБА_6 - начальник дільниці по ремонту обладнання, яким порушено ст. 7.47. «б» «Правил улаштування та безпеки експлуатації вантажопідйомних кранів», ст.. 7.47 «г», «Правил улаштування та безпеки експлуатації вантажопідйомних кранів», ОСОБА_7 -  головний інженер Петрівського РУ, яким порушено ст. 7.40«а,д» «Правил улаштування та безпеки експлуатації вантажопідйомних кранів» ( а.с.11).
У відповідності до ст.4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в області охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування   шкоди особам, які постраждали від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову та покладаючи обов`язок з відшкодування моральної шкоди на відповідача ПРАТ «ЦГЗК», суд першої інстанції виходив із того, що оскільки ОСОБА_2 працював в КДЦ «ЦГЗК», правонаступником якого є ПРАТ «ЦГЗК, і його смерть ІНФОРМАЦІЯ_3 настала внаслідок нещасного випадку, який стався 06 червня 1995 року на виробництві під час виконання трудових обов`язків, тому його синові має бути відшкодовано моральну шкоду на підставі статті 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року.
Колегія суддів погоджується з даним висновком суду з огляду на наступне.
Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками Конституційного Суду України, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.
Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.
Події, які стали підставою на відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1  мали місце до 01 січня 2004 року, тобто до набрання чинності ЦК України, тому з огляду на вищезазначені вимоги в указаній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР, в редакції 1963 року.
Згідно зі статтею 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року,моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діянням іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.
Необхідною умовою виникнення зобов`язання по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди, є заподіяння цієї шкоди. Під шкодою в праві прийнято розуміти всяке применшення блага, що охороняється правом. Благо, що охороняється правом, може бути майновим або особистим немайновим. Внаслідок цього і шкода, що заподіюється благам, що охороняються, може бути майновою і моральною (немайновою). Вказуючи на моральну (немайнову) шкоду, що підлягає відшкодуванню, частина перша статті 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, не визначає її поняття. Визначення цього поняття міститься в правових нормах спеціальних законів, що регулюють певні види суспільних відносин і передбачають право громадян та організацій на відшкодування моральної (немайнової) шкоди (наприклад, статті 1, 33, 34 Закону «Про зовнішньоекономічну діяльність», стаття 10 Закону «Про режим іноземного інвестування», стаття 24 Закону «Про захист прав споживачів», стаття  44 Закону «Про авторське право і суміжні права», стаття 12 Закону «Про охорону праці» та ін.). Разом з тим, враховуючи особливості правового регулювання суспільних відносин цими законодавчими актами, у відповідних нормах про поняття моральної (немайнової) шкоди, встановлюються і різні її критерії. Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб.
Стаття 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року,не містить будь-яких обмежень відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Отже, відповідно до статті 440-1 ЦК України,  в редакції 1963 року,  фізична або юридична особа має право вимагати відшкодування моральної (немайнової) шкоди у разі порушення її прав неправомірними діями в будь-яких цивільних та інших правовідносинах. У вказаній статті міститься пряма вказівка на те, що моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянинові або організації діяннями іншої особи, і порушила їх законні права, відшкодовується особою, що заподіяла шкоду. Порушення законних прав, указаних в законі осіб, завжди є протиправним. Отже, неправомірна поведінка заподіювача моральної (немайнової) шкоди є необхідною умовою відповідальності, тому суд при розгляді справ цієї категорії зобов`язаний з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння моральних або фізичних страждань, за яких обставин і якими діями (бездіяльністю) вони заподіянні. У статті 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, виявляється дія принципу генерального делікту, закріпленого в статті 440 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, в силу якого заподіяння шкоди признається протиправним, якщо особа не була управоважена на її заподіяння.
Стаття 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року,є загальною нормою, такою, що регулює деліктні правовідносини. Оскільки моральна шкода, завдана позивачу у зв`язку зі смертю її чоловіка в результаті нещасного випадку на виробництві, не відшкодовується ні на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», ні на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», ні Правилами відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням ним трудових обов`язків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 427, така моральна шкода за наявності для цього підстав повинна виплачуватись особою, яка її заподіяла, на підставі статті 440-1 чинного на час виникнення спірних правовідносин ЦК Української РСР, в редакції 1963 року.
Як роз`яснено в пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної(немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних,душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами  Конституції України або випливає з її положень, у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року,та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди. 
Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, виходив з того, що смерть  ОСОБА_2    сталася на виробництві під час виконання трудових обов`язків, у зв`язку із чим обґрунтовано поклав обов`язок відшкодувати позивачу шкоду, завдану смертю  ОСОБА_2  на ПРАТ «ЦГЗК», як правонаступника КДЦ «ЦГЗК».
Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.
Суд першої інстанції при постановленні рішення встановив обставини справи, дав їм належну оцінку і відповідно до норм процесуального та матеріального закону обґрунтовано дійшов висновку, що позивачу заподіяна моральна шкода у зв`язку з втратою близької людини.
Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги позивача щодо необґрунтованого розміру моральної шкоди, визначеного судом до стягнення з відповідача на користь позивача та вважає, що він визначений без повного урахування роз`яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якого розмір відшкодування   моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. 
Таким чином, колегія суддів, виходячи із засад розумності та справедливості, беручи до уваги конкретні обставини по справі, а саме обставини смерті  батька позивача  – ОСОБА_2 , беручи до уваги характер і тривалість моральних страждань позивача, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, який назавжди втратив турботу та підтримку близької людини, наслідки, що наступили, та їх невідворотність, вважає, що справедливою компенсацією перенесених позивачем моральних страждань, пов`язаних із втратою близької людини та зміною звичного ритму життя, буде стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 190 000,00 грн.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі урахував тяжкість та глибину страждань позивача у зв`язку із смертю рідної людини – його батька, безповоротність такої втрати, що спричинило йому тяжкі моральні страждання, у зв`язку з чим вважає за необхідне змінити рішення суду в частині визначеного судом розміру моральної шкоди та збільшити розмір стягнутої моральної шкоди з відповідача на користь позивача з 140 000,00 грн. до 190 000,00   грн.
Як видно з матеріалів справи, при зверненні до суду із позовом позивач звільнений від сплати судового збору на підставі положення п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».
Так, відповідно до ч.6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до ч.13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Отже, з відповідача ПРАТ «ЦГЗК» на користь держави, підлягає стягненню судовий збір 1900,00 грн. за подання позову та 2850,00 грн. за подання позивачем ОСОБА_1 апеляційної скарги.
В іншій частині рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права.
Керуючись ст.ст. 367, ст. 374, п. 2 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – задовольнити.
Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 січня 2020 року змінити, збільшивширозмір моральної шкоди, стягнутої з Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат»   на користь  ОСОБА_1 з 140 000,00 гривень до 190 000 (сто дев`яносто тисяч) гривень 00 (нуль) копійок.
Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 січня 2020 року змінити, збільшивши розмір стягнутого з Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат»  на користь держави судового збору з 1400 гривень 00 копійок до 1900 (одна тисяча дев`ятсот) гривень 00 (нуль) копійок.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат»   за подання апеляційної скарги позивачем  на користь держави судовий збір у розмірі 2850 (дві тисячі вісімсот п`ятдесят) гривень 00 ( нуль) копійок.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повне судове рішення складено 26 лютого 2020 року.

Головуючий:

Судді: