Ухвала
 
06 лютого 2020 року
м. Київ
 
справа №161/11195/19
провадження № 61-2459ск20 
 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Литвиненко І. В., розглянувши касаційну скаргу представника Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» - Крилової Олени Леонідівни на постанову Волинського апеляційного суду від 26 грудня 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
ВСТАНОВИВ:
У липні 2019 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з даним позовом обґрунтовуючи його тим, що відповідач ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку із чим підписав заяву № б/н від 06 лютого 2012 року, згідно з якою отримав кредит у розмірі 5 300 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
Вказує, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.
АТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі та надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором.
Оскільки відповідач не виконав умови договору належним чином, у нього станом на 31 травня 2019 року виникла заборгованість перед АТ КБ «Приватбанк» в розмірі 366 762,99 грн, яка складається з: 5 252,91 грн - заборгованості за кредитом; 357 056,62 грн - заборгованості по процентам за користування кредитом; 4 453,46 грн - заборгованості за пенею та комісією.
Враховуючи наведене, позивач покликаючись, що законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення повної суми заборгованості, а кредитодавець може на свій розсуд вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом, просить стягнути з відповідача заборгованість у загальному розмірі                               124 978,28 грн, яка складається з 5 252,91 грн - заборгованості за кредитом, 119 725,37 грн - заборгованості по процентам за користування кредитом з 06 лютого 2012 року по 31 січня 2018 року та судові витрати у розмірі 1 921,00 грн.
Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 жовтня 2019 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 06 лютого 2012 року в розмірі                     5 252,91 (п`ять тисяч двісті п`ятдесят дві) гривні 91 копійку.
Вирішено питання розподілу судових витрат.
Постановою Волинського апеляційного суду від 26 грудня 2019 року апеляційну скаргу представника позивача АТ КБ «Приватбанк» -                 Крилової О. Л. залишено без задоволення.
Заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області            від 22 жовтня 2019 року залишено без змін.
30 січня 2020 року представник Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» - Крилова О. Л. засобами поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду із касаційного скаргою на постанову Волинського апеляційного суду від 26 грудня 2019 року,в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права просила скасувати  оскаржувані оскаржувану постанову в частині відмовлених позовних вимог щодо стягнення відсотків за користуванням кредитом та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції у вказаній частині, в іншій частині залишити без змін.
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8). 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України. 
Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» передбачено, що у 2020 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2019 року (на час подання касаційної скарги) - 2 102 грн. 
Предметом спору в цій справі є стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 124 978,28 грн, що станом на 01 січня 2020 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб      (2 102 грн х 100=210 200 грн).
Отже, зазначена справа є малозначною у силу вимог закону.
Касаційна скарга та додані до неї матеріали містять посилання на випадки, передбачені підпунктами а) і в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню: якщо касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а також якщо справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу. Заявник стверджує, що викладені в оскаржуваних рішеннях висновки не узгоджуються з правовими висновками Верховного суду України, а тому існує необхідність забезпечення єдності судової практики. Також заявник зазначає, що винятковість цієї справи обумовлена тим, що неповернення коштів перешкоджає стабільній роботі банка і ставить під загрозу його репутацію.
Верховний Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, вважає, що наведені заявником обставини не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки заявник у касаційній скарзі не довів факт існування суперечності висновків судів відносно судової практики Верховного Суду з цього питання. Крім того, не заслуговує на увагу і посилання заявника на те, що справа має для нього виняткове значення, оскільки невиконання відповідачем зобов`язань за кредитним договором перешкоджає стабільній роботі банку та порушує його майнові інтереси. Заявником не наведено логічного обґрунтування таких тверджень, а саме, яким чином заборгованість за кредитним договором, яку він просив стягнути з відповідача, у розмірі 124 978,28 грн перешкоджає стабільній роботі банку. Сама по собі вказівка на це не свідчить про те, що справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення.
Посилання на інші випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному перегляду, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять.
Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено передбачених законом підстав для перегляду оскаржуваних судових рішень в касаційному порядку.
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
При цьому, застосування передбаченого законодавством порогу retione valoris (ціна позову) для подання скарг до Верховного Суду є правомірною та обґрунтованою вимогою, враховуючи саму суть повноважень Верховного Суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості («Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 36.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року). 
З урахуванням наведеного, оскільки АТ КБ «ПриватБанк» подало касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків не встановлено, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.
Разом з тим, не потребують окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» - Крилової Олени Леонідівни на постанову Волинського апеляційного суду від 26 грудня 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Суддя                                                                                              І. В. Литвиненко